Катрин Стокет
Слугинята

Превод от английски: Катя Перчинкова, 2010

chitanka.info

Ейбълийн

Глава 1

Август 1962 г.

Мей Мобли се роди рано една неделна сутрин през 1960 г. Църковно бебе, както му викаме ние. Аз това върша — грижа се за бебетата на белите, а също така готвя и чистя. През живота си съм отгледала седемнайсет деца. Знам как да ги приспя, как да ги накарам да спрат да плачат и да седнат на гърнето още преди майките им да са станали сутрин. Но никога не бях чувала бебе да врещи като Мей Мобли Лийфолт.

Първия ден, от прага я виждам как, почервеняла, се дере от колики и се дърпа от бутилката, като че ли е изгнила ряпа. А госпожа Лийфолт изглеждаше уплашена от собственото си дете.

— Къде бъркам? Защо не мога да го накарам да млъкне?

„То“? Това беше първият знак, че тук нещо не е наред.

Взех розовото, ревящо бебе на ръце. Подрусах го на бедрото си, за да се раздвижат газовете, и след няма и две минути малката спря да плаче и се усмихна. Но до края на деня госпожа Лийфолт не взе бебето си нито веднъж.

Виждала съм много жени да стават тъжни, след като родят. Рекох си, това ще да е. Но в госпожа Лийфолт има и още нещо: не само че все се мръщи, ами е и кльощава. Краката й са толкова тънки, че все едно са й пораснали миналата седмица. На двайсет и три години е, а е дългуреста като четиринайсетгодишно момче. Даже косата й е рядка, кафява и прозрачна. Опитва се да я тупира, но така изглежда още по-рядка. Лицето й има формата на дявола върху кутиите с люти бонбони — с остра брадичка. Всъщност тялото й е толкова възлесто и ъгловато, та нищо чудно, че не може да успокои бебето.

Бебетата обичат дебели хора. Обичат да заровят лице на мишницата ти и да заспят. Обичат и дебели крака. Това го знам със сигурност. Като стана на годинка, Мей Мобли вървеше след мен навсякъде. Щом станеше пет часът, се хващаше за обувката ми „Д-р Шол“, влачеше се по пода и ревеше, като че ли никога нямаше да се върна. Госпожа Лийфолт присвиваше очи и ме гледаше, като че ли съм направила нещо нередно, и отскубваше врещящото бебе от крака ми. Мисля, че това е риск, който поемаш, като даваш на друг да ти отглежда децата.

Сега Мей Мобли е на две години. Има големи кафяви очи и къдрици с цвят на пчелен мед. Но плешивината на тила й малко разваля нещата. Когато е притеснена, между веждите й се образува същата бръчка като на майка й. Доста си приличат, само дето Мей Мобли е дебела. Няма да стане красавица. Струва ми се, че това тревожи госпожа Лийфолт, но Мей Мобли си е моето специално бебе. Изгубих моето момче Трийлор точно преди да стана прислужница на госпожа Лийфолт. Той беше на двайсет и четири години. Не живя достатъчно на този свят. Имаше си малък апартамент на улица „Фоули“. Срещаше се с едно много мило момиче на име Франсис и ми се струва, че някой ден щяха да се оженят, но той не бързаше с тези работи. Не защото си търсеше нещо по-добро, а просто защото си беше от онези, дето много мислят. Носеше големи очила и все четеше. Дори започна да пише своя книга за това, как живеят и работят чернокожите в Мисисипи. Боже, колко се гордеех с него! Но една вечер работил до късно в дъскорезницата на Скалън-Тейлър, товарел в камиона от големите дъски, чиито трески пробиват ръкавиците. Беше твърде дребен, за да върши това, много кльощав, но работата му трябваше. Уморил се. Валяло. Подхлъзнал се от товарната платформа и паднал на пътя. Шофьорът на камиона не го видял и ремаркето премазало дробовете му, преди да успее да се помръдне.

Когато разбрах, той вече беше мъртъв. През онзи ден целият свят потъна в черно. Въздухът ми се струваше черен, слънцето изглеждаше черно. Лежах в леглото и се взирах в черните стени на дома ми. Мини идваше всеки ден да провери дали още дишам и да ме нахрани, та да не умра. Минаха три месеца, преди дори да погледна през прозореца и да видя дали светът още е там. Изненадах се, че той не е свършил само защото момчето ми го нямаше вече.

Пет месеца след погребението се вдигнах от леглото. Облякох бялата си униформа, сложих на врата си малкия златен кръст и отидох да работя при госпожа Лийфолт, защото тя тъкмо беше родила момиченцето. Но не след дълго разбрах, че нещо в мен се е променило. В сърцето ми се бе загнездила някаква горчивина. Усещах, че вече не съм толкова примирена.

— Разтреби къщата, а после приготви от онази пилешка салата — казва госпожа Лийфолт.

Денят за бридж е. Всяка четвърта сряда от месеца. Аз, разбира се, вече съм приготвила всичко — сутринта направих пилешката салата, вчера изгладих покривките. Още повече че госпожа Лийфолт видя как върша всичко това. Само на двайсет и три години е, а обича постоянно да ми нарежда. Още сутринта изгладих синята й рокля — онази с шейсет и петте плохи на кръста, толкова малки, че трябваше да се блещя през очилата, докато гладя. Не мразя много неща в живота, но с тази рокля никак не се разбираме.

— Погрижи се Мей Мобли да не влиза при нас. Страшно съм й ядосана. Накъса всичките ми листове и пликове за писма на хиляди парченца, а трябва да напиша петнайсет благодарствени бележки за женската организация…

Започвам с приготовленията за приятелките й. Изваждам новия кристален сервиз, подреждам сребърните прибори. Госпожа Лийфолт не посреща гостите си на малка масичка за игра на карти като другите дами. Приготвям масата в трапезарията. Постилам покривка върху голямата пукнатина с формата на буквата „Г“, премествам карето с червените цветя отстрани, за да скрие издрасканото дърво.

Госпожа Лийфолт обича всичко да е изрядно, когато има гости. Сигурно се опитва да компенсира заради малката си къща. Не са богати, личи си. Богаташите не се стараят толкова. Свикнала съм да прислужвам на млади семейства, но ми се струва, че това е най-малката къща, в която съм работила. Само на един етаж е. Стаята им с господин Лийфолт в дъното е прилично голяма, но стаята на момиченцето е мъничка. Трапезарията и дневната са свързани. Имат само две бани, което си е облекчение, защото съм работила в къщи с пет или шест. Отиваше цял ден само да изчистя тоалетните.

Госпожа Лийфолт плаща едва деветдесет и пет цента на час, толкова малко не съм взимала от години. Но след смъртта на Трийлор се хванах, където намерих работа. Хазяинът нямаше да ме чака още дълго. И макар къщата й да е малка, госпожа Лийфолт я беше подредила възможно най-хубаво. Доста я бива с шевната машина. Ако не може да си купи нещо ново, изнамира някакъв син плат и му ушива калъфка.

На входната врата се звъни и аз отварям.

— Здравей, Ейбълийн — казва госпожица Скийтър, защото тя е от онези, дето говорят с прислугата. — Как си?

— Здравейте, госпожице Скийтър. Добре съм. Божке, каква жега е навън.

Госпожица Скийтър е много висока и кльощава. Косата й е руса и е подстригана малко над раменете, защото е къдрава и без да ходи на фризьор. На около двайсет и три години е — колкото госпожа Лийфолт и останалите. Тя оставя дамската си чанта на стола и за миг се размърдва неудобно в дрехите си. Носи бяла дантелена блуза, закопчана догоре като на монахиня, и равни обувки, сигурно за да не изглежда по-висока. Синята пола й е широка в кръста. Госпожица Скийтър винаги изглежда, все едно някой й е наредил какво да облече.

Чувам как госпожа Хили и майка й, госпожа Уолтърс, завиват по алеята и надуват клаксона. Госпожа Хили живее на няма и пет метра, но винаги идва с колата. Отварям й, а тя ме подминава, та решавам, че е време да вдигна Мей Мобли от следобедния й сън. Щом влизам в детската стая, Мей Мобли ми се усмихва и протяга дебелите си ръчички.

— Станала ли си вече, малката? Защо не ме извика?

Тя се засмива и започва да се подрусва радостно, докато чака да я взема. Прегръщам я силно. Струва ми се, че не получава много прегръдки, след като си тръгна за вкъщи, когато идвам на работа, я заварвам да реве в люлката, а госпожа Лийфолт, заета на шевната машина, обръща очи с досада, все едно малката е бездомна котка, която наднича през задната врата. Разбирате ли, госпожа Лийфолт се облича хубаво всеки ден. Винаги е с грим, има навес за колата в двора и двукрил хладилник с вградена камера. Ако я видите в супермаркет „Джитни“, никога не бихте си помислили, че ще остави бебето си да плаче в люлката. Но прислугата знае всичко. Днес обаче е спокойно. Момиченцето само се усмихва.

Аз й викам:

— Ейбълийн.

А тя казва:

— Ей-би.

Аз й река:

— Мила.

А тя:

— Мила.

Аз й казвам:

— Мей Мобли.

А тя вика:

— Ей-би. — А после се смее ли, смее. Така се радва, че вече говори, а да си кажа честно, вече беше крайно време. Трийлор също не продума, докато не стана на две години. Но в трети клас вече говореше по-хубаво от президента на Съединените щати и като се върнеше вкъщи, ръсеше думи като „спрежение“ и „парламентарен“. Като тръгна в прогимназията, играехме на една игра — аз му казвах някоя простичка дума, а той измисляше някоя завъртяна. Аз казвам „домашна котка“, а той „опитомена котка“, аз казвам „миксер“, а той „моторизиран барабан“. Един ден аз казах „мазен“. Той се почеса по главата. Не можеше да повярва, че спечелих играта с простичка дума като „мазен“. Това стана наша тайна шега и означаваше нещо, което не можеш да накараш да изглежда по-добре, колкото и да се опитваш. Започнахме да наричаме баща му „Мазния“, защото няма как да говориш хубаво за човек, напуснал семейството си. Плюс това той беше най-мазният подлец на света.

Занасям Мей Мобли в кухнята и я слагам на високото столче, а през това време си мисля за двете задачи, които трябва да свърша днес, преди госпожа Лийфолт да се ядоса: да отделя салфетките, които бяха започнали да се износват, и да подредя сребърния сервиз в шкафа. Божичко, май ще трябва да свърша всичко, докато дамите са тук.

Отнасям подноса с варените яйца с пълнеж в трапезарията. Госпожа Лийфолт седи начело на масата, от лявата й страна са госпожа Хили Холбрук и майка й, госпожа Уолтърс, която госпожа Хили никак не уважава. А отдясно на госпожа Лийфолт седи госпожица Скийтър. Сервирам яйцата, като започвам от старата госпожа Уолтърс, защото е най-възрастна. Вътре е топло, но тя се е наметнала с дебел кафяв пуловер. Тя си взима едно яйце с лъжица, но едва не го изпуска, защото вече я хваща старческото треперене. След това отивам при госпожа Хили, а тя се усмихва и си сипва две.

Госпожа Хили има кръгло лице и кафява коса, вдигната на кок. Кожата й е с маслинов цвят, с лунички и бенки. Обича да носи червен пепит. И започва да натежава в дупето. Днес, тъй като е горещо, е облечена с червена рокля без ръкави и без талия. Тя е от онези жени, дето още се носят като малки момичета — с големи панделки и шапки в същия десен. Не ми е любимка. Отивам до госпожица Скийтър, но тя сбърчва нос и казва:

— Не, благодаря.

Защото не яде яйца. Всеки път го казвам на госпожа Лийфолт, когато събира клуба по бридж, а тя въпреки това всеки път ме кара да приготвям яйцата. Страх я е, че госпожа Хили ще остане разочарована. И накрая стигам до госпожа Лийфолт. Тя е домакинята, затова трябва да си сипе последна. След като приключвам, госпожа Хили казва:

— Нали може? — И грабва още две яйца, което не ме изненадва. — Познайте кого срещнах в козметичния салон? — казва госпожа Хили на дамите.

— Кого? — пита госпожа Лийфолт.

— Силия Фут. И знаете ли какво ме попита? Дали може да помогне за тазгодишния бал.

— Добре — казва госпожица Скийтър. — Имаме нужда от помощ.

— Не чак толкова. Аз й рекох: „Силия, трябва да си член на женската организация или дарител, за да участваш.“ Какво си въобразява? Че вратите на женското дружество в Джаксън са отворени за всички ли?

— Тази година нямаше ли да каним и нечленуващи? Сега, след като балът се превърна в толкова голямо събитие? — пита госпожица Скийтър.

— Всъщност, да — отвръща госпожа Хили. — Но нямах намерение да го казвам точно на нея.

— Не мога да повярвам, че Джони се ожени за толкова неприятно момиче — казва госпожа Лийфолт, а госпожа Хили кимва и започва да раздава картите.

Докато сипвам с лъжица гъстата салата и подреждам сандвичите с шунка, не мога да се сдържа и се заслушвам в бърборенето им. Тези жени говорят само за три неща: за децата си, за дрехите си и за приятелите си. Щом чуя името „Кенеди“, знам, че не обсъждат политиката. Говорят с какво госпожа Джаки е била облечена по телевизията. Когато отивам до госпожа Уолтърс, тя си взима само един мъничък сандвич.

— Мамо — крясва госпожа Хили на госпожа Уолтърс, — вземи си още един сандвич. Слаба си като клечка. — Госпожа Хили поглежда към другите на масата. — Все й повтарям, че ако тази Мини не умее да готви, просто трябва да я уволни.

Наострям уши. Говорят за прислугата, а Мини е най-добрата ми приятелка.

— Мини готви добре — казва старата госпожа Уолтърс. — Просто вече не съм гладна като преди.

Мини е може би най-добрата готвачка в окръг Хиндс, даже в цял Мисисипи. Щом през есента дойдеше време за благотворителния бал на женската организация, я караха да приготви десет карамелени торти, за да ги продадат на търг. Мини е най-търсената прислужница в щата. Работата е там, че Мини е страшно устата. Все злослови за някого. Един ден обсъжда белия мениджър в супермаркет „Джитни“, на другия ден съпруга си, а не минава и ден, без да говори за бялата дама, на която прислужва. Единствената причина да се задържи толкова дълго при госпожа Уолтърс е, че госпожа Уолтърс е глуха като пън.

— Струваш ми се недохранена, мамо — изкряква госпожа Хили. — Мини не те храни, за да открадне и последната вещ от наследството ми. — Госпожа Хили скача нацупено от стола си. — Отивам до тоалетната. Гледайте я да не умре от глад, докато се върна.

След като госпожа Хили излиза, госпожа Уолтърс казва тихичко:

— Обзалагам се, че ти се иска.

Всички се правят, че не са я чули. Най-добре довечера да се обадя на Мини и да й кажа какво рече госпожа Хили.

В кухнята малката седи на високото си столче с лице, оплескано с лилав сок. Усмихва се, щом влизам. Не реве, че е сама в стаята, но не искам да я оставям за дълго. Знам, че мълчаливо се взира към вратата, докато се върна. Погалвам я по меката главица и се връщам да налея студения чай. Госпожа Хили се е върнала на мястото си и сега, изглежда, се цупи за нещо друго.

— О, Хили, трябваше да използваш тоалетната за гости — казва госпожа Лийфолт, докато подрежда картите си. — Ейбълийн чисти отзад чак след обяд.

Хили вирва брадичка. След това казва по своя си начин „аха“. Прочиства си гърлото така деликатно, че привлича вниманието на всички, без те да разберат, че това е била целта й.

— Но в тоалетната за гости ходи прислугата — казва госпожа Хили.

За миг никой не продумва. Тогава госпожа Уолтърс кимва, като че ли това обяснява всичко.

— Дразни се, защото негрите ходят във вътрешната тоалетна като нас.

Божичко, пак тази тема! Всички ме зяпват, докато подреждам сребърните прибори в чекмеджето отстрани на масата, и усещам, че е време да изляза. Но преди да успея да сложа последната лъжица, госпожа Лийфолт ме поглежда и казва:

— Донеси ни още чай, Ейбълийн.

Отивам да изпълня заръката й, макар чашите им да са пълни догоре. Оставам в кухнята за минута, но вече няма какво да върша там. Трябва да отида в трапезарията, за да свърша със сребърните прибори. Днес трябва да подредя и шкафа със салфетките, но той се намира в коридора, точно до вратата на трапезарията. Не ми се остава до късно само защото госпожа Лийфолт играе карти. Изчаквам няколко минути, избърсвам плота. Давам на малката още шунка, която тя поглъща лакомо. Накрая се промъквам в коридора и се моля да не ме видят. И четирите са хванали цигари в едната си ръка, а с другата държат картите. Чувам госпожа Хили да пита:

— Елизабет, ако имаше избор, щеше ли да ги караш да си вършат работата навън?

Отварям чекмеджето много тихичко, по-притеснена да не ме види госпожа Лийфолт, отколкото от онова, за което говорят. Тези разговори не са нищо ново. В целия град има тоалетни за чернокожи, както и в повечето домове. Но като вдигам очи, виждам, че госпожица Скийтър ме гледа, и замръзвам, защото си мисля, че съм загазила.

— Залагам една купа — казва госпожа Уолтърс.

— Не знам — отвръща госпожа Лийфолт, забила намръщен поглед в картите. — Райли тъкмо започна собствен бизнес, а данъците се плащат чак след шест месеца… В момента доста трябва да затягаме коланите.

Госпожа Хили започва да говори бавно, като че ли разстила глазура върху торта.

— Кажи на Райли, че всяко пени, което похарчи за тази тоалетна, ще му се изплати, когато продадете къщата. — И кимва, като че ли се съгласява със себе си. — Как могат да строят къщите без тоалетна за прислугата! Всеки знае, че носят какви ли не болести. Удвоявам.

Взимам една купчина салфетки. Не знам защо, но изведнъж ми се приисква да чуя какво ще отвърне госпожа Лийфолт. Тя ми е шеф. Предполагам, че всички искат да знаят какво мисли шефът им за тях.

— Би било хубаво — отговаря госпожа Лийфолт и дръпва от цигарата си — да не се налага тя да използва тоалетната в къщата. Залагам три пики.

— Точно затова започнах Санитарната инициатива за прислугата — вика госпожа Хили. — Като мярка за предпазване от болести.

Оставам изненадана как гърлото ми се сви. Срамота е, че бях научена да си мълча.

Госпожица Скийтър изглежда много смутена.

— Инициатива… за какво?

— Закон, според който всяко бяло домакинство трябва да има в дома си отделна тоалетна за чернокожата прислуга. Дори изпратих писмо на здравния министър на Мисисипи, за да видя дали ще подкрепи идеята. Пас.

Госпожица Скийтър смръщва лице. Оставя картите си обърнати надолу и заявява съвсем сериозно:

— Може би трябва на теб да ти построим външна тоалетна, Хили.

Божичко, каква тишина настъпва само! Госпожа Хили казва:

— Струва ми се, че не бива да се шегуваш за ситуацията с чернокожите. Не и ако искаш да останеш редактор на бюлетина на женската организация, Скийтър Филън.

Госпожица Скийтър се засмива, но усещам, че не й е смешно.

— Какво… ще ме изхвърлиш ли? Защото не съм съгласна с теб?

Госпожа Хили повдига едната си вежда.

— Ще направя всичко, за да защитя града ни. Да тръгваме, мамо.

Отивам в кухнята и не излизам от там, докато не чувам вратата да се хлопва зад гърба на госпожа Хили. След като вече съм сигурна, че госпожа Хили си е тръгнала, поставям Мей Мобли в кошарката й и изнасям кофата за боклук на улицата, защото знам, че боклукчийската кола ще мине днес. В края на алеята госпожа Хили и лудата й майка едва не ме прегазват с колата си, а след това госпожата се провиква любезно през прозореца да се извини. Влизам в къщата, доволна, че не съм с два счупени крака. В кухнята заварвам госпожица Скийтър. Облегнала се е на плота със сериозно изражение, по-сериозно от обикновено.

— Здравейте, госпожице Скийтър. Искате ли да ви донеса нещо?

Тя хвърля поглед към алеята, където госпожа Лийфолт и госпожа Хили си говорят през прозореца на колата.

— Не, просто… чакам.

Подсушавам един поднос с кърпата. Когато я поглеждам скришом, тя още гледа разтревожено през прозореца. Не прилича на другите дами, защото е много висока. Има страшно високи скули. Все свежда сините си очи, което я кара да изглежда срамежлива. С изключение на звука от радиото на плота, нагласено на църковната станция, е тихо. Иска ми се тя да излезе.

— Проповедта на отец Грийн ли предават? — пита госпожица Скийтър.

— Да, госпожо.

Госпожица Скийтър като че ли се усмихва.

— Напомня ми за моята бавачка.

— О, познавах Константин — казвам аз.

Госпожица Скийтър извръща очи от прозореца и ме поглежда.

— Знаеш ли, че тя ме отгледа?

Кимвам и ми се щеше да не бях казвала нищо. Знам твърде много за този случай.

— Опитвам се да открия адреса на семейството й в Чикаго, но никой не го знае.

— И аз не го знам, госпожо.

Госпожица Скийтър отново поглежда през прозореца към буика на госпожа Хили и поклаща леко глава.

— Ейбълийн, онзи разговор… искам да кажа, онова, което каза Хили…

Аз взимам една чаша за кафе и започвам да я търкам здраво с кърпата. — Понякога иска ли ти се… да можеш да промениш нещата? — пита тя.

Не мога да се сдържа. Поглеждам я право в очите. Това е един от най-глупавите въпроси, които съм чувала. Тя се смущава и по лицето й се изписва отвращение, като че ли си е сипала сол в кафето вместо захар. Аз се обръщам и пак се захващам да мия съдовете, за да не ме види как обръщам очи с досада.

— О, не, госпожо, няма нищо.

— Но целият разговор за тоалетната… — И точно при тези думи госпожа Лийфолт влиза в кухнята.

— А, ето къде си била, Скийтър. — Тя поглежда и двете ни малко странно. — Извинете, да не ви прекъсвам?

Ние не казваме нищо и се чудим какво ли е дочула.

— Трябва да тръгвам — казва госпожица Скийтър. — До утре, Елизабет. А когато отваря задната врата, добавя: — Благодаря за обяда, Ейбълийн. — И излиза.

Отивам в трапезарията и започвам да разчиствам масата за бридж. Както си и знаех, госпожа Лийфолт идва след мен, лепнала смутената си усмивка на лицето. Изопва врат, все едно се кани да ме пита нещо. Не обича да говоря с приятелките й, когато не е наоколо. Все иска да знае какво си казваме. Подминавам я и се връщам в кухнята. Слагам малката на високия й стол и се заемам да чистя фурната. Госпожа Лийфолт идва след мен и там, взима една кутия маргарин „Криско“, после я оставя. Малката вдига ръце майка й да я вземе, но госпожа Лийфолт отваря шкафа и се прави, че не я вижда. След това затръшва вратичката и отваря друг шкаф. Накрая просто застава неподвижно. Аз съм на четири крака на пода пред печката. Скоро главата ми вече е толкова навътре във фурната, че все едно се опитвам да се задуша с газ.

— С госпожица Скийтър, изглежда, обсъждахте нещо много сериозно.

— Не, госпожо, тя просто… ме питаше дали искам малко стари дрехи — викам аз, а гласът ми звучи, като че ли идва от дъното на кладенец. Вече съм се изцапала с мазнина до лактите. Вътре вони като от подмишници. Не минава дълго и по носа ми потича пот, а всеки път, като се почеша, на лицето ми се лепва по някой мазен боклук. Ако питате мен, фурната е най-гадното място на света. Като си там, или чистиш, или те опичат. Знам си, че довечера ще сънувам как съм заклещена във фурната и някой пуска газта. Но не си вадя главата от това ужасно място, защото предпочитам всичко друго, само не и да отговарям на въпросите на госпожа Лийфолт за онова, което се опита да ми каже госпожица Скийтър. За онова, дето ме попита дали искам да променя нещо.

След малко госпожа Лийфолт изпухтява и излиза при навеса. Сигурно оглежда къде да построи новата тоалетна за чернокожи.

Глава 2

Ако живеете тука, никога няма да ви мине през ум, но в Джаксън, Мисисипи, има двеста хиляди души. Гледам тези цифри във вестника и се чудя къде са тия хора. Под земята ли живеят? Защото познавам всички от моята страна на моста, както и много бели семейства, но съм сигурна, че не правят общо двеста хиляди души. Шест дни в седмицата хващам автобуса срещу моста „Удроу Уилсън“ и пътувам до мястото, където живеят госпожа Лийфолт и всичките й бели приятели в квартал на име „Белхейвън“. Точно до „Белхейвън“ е центърът на града. Сградата на Капитолия е много голяма и е хубава отвън, но вътре не съм влизала никога. Чудя се колко ли плащат на чистачките там!

Надолу по пътя след „Белхейвън“ е квартал „Уудланд Хилс“, а след него е „Шерууд Форест“, където с километри се простират големи живи дъбове с висящ от тях мъх. Там още никой не живее, но си стои готов, за момента, в който белите решат да се преместят на ново място. После започват фермите. В памуковата плантация „Лонглийф“ живее госпожица Скийтър. Тя не знае, но през 1931 г., по време на Депресията, когато за ядене имахме само дажбите от сирене, берях там памук.

И така, в Джаксън се редят един след друг кварталите на белите, а надолу по пътя изникват и нови. Но негърската част от града, като един голям мравуняк, е заобиколена от държавна земя, която не е за продан. Тъй като ставаме все повече и не можем да се заселваме в околността, нашата част от града вече е пренаселена.

Онзи следобед се качвам на автобус № 6, който върви от „Белхейвън“ до улица „Фариш“. Днес в него пътуват само прислужници, които се прибират вкъщи, облечени с белите си униформи. Бърборим си и се усмихваме една на друга, като че ли автобусът е наш. Не че имаме нещо против да се возят и бели хора — сега седим където си поискаме благодарение на госпожа Паркс[1] — а просто защото атмосферата е приятелска.

Забелязвам Мини на средната седалка в дъното. Тя е ниска и дебела, с лъскави черни къдрици. Седи с разплути крака и скръстени пред гърдите ръце. По-млада е от мен със седемнайсет години. Ако поиска, Мини сигурно може да вдигне автобуса над главата си. Стара жена като мен има късмет, че й е приятелка. Сядам на мястото пред нея, обръщам се и се заслушвам. Всички обичат да слушат Мини, като разказва.

— … и аз й викам, госпожо Уолтърс, хората искат да гледат голия ви бял дирник, колкото и моя черен задник. А сега влизайте в къщата и си сложете гащи и дрехи.

— На предната веранда? Гола? — пита Кики Браун.

— Задникът й висеше до коленете. Всички в автобуса започват да се смеят, да се кискат и да поклащат глави.

— Божичко, тази жена е луда — казва Кики. — Не знам как все на теб ти се падат лудите, Мини.

— О, като че ли твоята госпожа Патерсън не е луда — рече Мини на Кики. — Кълна се, тя е направо царицата на всички луди.

Целият автобус избухва в смях, защото Мини не обича друг, освен нея, да говори зле за бялата дама, на която прислужва. Това си беше нейната работа и само тя имаше право да злослови.

Автобусът пресича моста и спира на първата си спирка в квартала на чернокожите. Слизат десетина прислужници. Премествам се на освободилата се до Мини седалка. Тя се усмихва и ме сръчква с лакът за поздрав. След това се отпуска на седалката, защото пред мен няма нужда да се преструва.

— Как си? Глади ли плисета тази сутрин?

Кимвам със смях:

— Отне ми час и половина.

— Каква храна си дала на госпожа Уолтърс по време на бриджа днес? Цяла сутрин правих карамелена торта на тази глупачка, а тя не хапна и трошичка.

Сетих се какво каза госпожа Хили днес на масата. Ако беше някоя друга бяла дама, на никой нямаше да му пука, но всички ние искаме да знаем дали госпожа Хили ни е взела на мушка. Просто не знам как да го кажа на Мини. Поглеждам през прозореца, докато минаваме покрай болницата за чернокожи, после покрай сергията за плодове.

— Стори ми се, че чух госпожа Хили да казва нещо от сорта на това, че майка й е измършавяла — казвам аз възможно най-внимателно. — Вика, че може би е недохранена.

Мини ме поглежда.

— Така е казала, а? — После присвива очи и натъртва на името: — Какво още каза госпожа Хили?

Най-добре да й го кажа направо.

— Мисля, че ти е вдигнала мерника, Мини. Просто… внимавай много, когато е наблизо.

— Госпожа Хили трябва да внимава много, когато аз съм наблизо. Какво разправя, че не мога да готвя ли? Мисли, че старата торба с кости не яде, защото не мога да й сготвя ли? — Мини става и мята чантата си на рамо.

— Съжалявам, Мини, казвам ти го само за да се пазиш от нея…

— Ако някога ми го каже в очите, ще си получи заслуженото — заявява Мини и слиза с пухтене по стъпалата.

Гледам я през прозореца как крачи към дома си. С госпожа Хили шега не бива. Божке, май не трябваше да си отварям устата.

След два дни слизам сутринта от автобуса и изминавам пеша пряката до къщата на госпожа Лийфолт. Отпред стои паркиран стар камион за превоз на трупи. В него седят двама чернокожи мъже, единият пие кафе, а другият спи, както си е на седалката. Минавам покрай тях и влизам в кухнята. Господин Райли Лийфолт още си е вкъщи, което се случва рядко. Винаги когато е тук, има вид, сякаш брои минутите, докато се върне на работа в счетоводната си фирма. Даже и в събота. Но днес е ядосан за нещо.

— Тази проклета къща е моя и аз плащам за всичко, което влиза вътре! — крещи господин Лийфолт.

Госпожа Лийфолт се опитва да го настигне с онази усмивка на лицето, която казва, че не е доволна. Мушвам се в банята. Минаха два дни от разговора за тоалетната и се надявах, че са забравили за него. Господин Лийфолт отваря задната врата, поглежда към паркирания камион и пак я затръшва.

— Примирявам се с новите дрехи, с проклетите пътувания до Ню Орлиънс с приятелките ти, но това е върхът!

— Но така цената на къщата ще се повиши. Така каза Хили!

Аз още стоя в банята, но едва ли не усещам как госпожа Лийфолт се опитва да задържи усмивката на лицето си.

— Не можем да си го позволим! А и не приемаме нареждания от семейство Холбрук!

За минута всичко утихва. След това чувам топуркане на крачка в ританки.

— Та-ти?

Излизам от банята и влизам в кухнята, защото Мей Мобли е мое задължение. Господин Лийфолт вече е клекнал пред нея. Усмивката на лицето му изглежда като гумена.

— Знаеш ли какво, миличка? Малката се усмихва. Чака да я изненадат приятно. — Няма да отидеш в колеж, защото приятелките на мама не искат да използват същата тоалетна като прислужницата.

Той излиза ядосано и тръшва вратата толкова силно, че малката примигва. Госпожа Лийфолт поглежда надолу към момиченцето и размахва пръст:

— Мей Мобли, знаеш, че не бива да ставаш от креватчето!

А малката поглежда към вратата, която татко й току-що беше затръшнал, после към майка си, която й се мръщи. Бебчето ми преглъща и изглежда, се опитва с всички сили да не заплаче. Втурвам се покрай госпожа Лийфолт, взимам малката и й прошепвам:

— Да вървим в дневната и да си поиграем с говорещата играчка. Как казва магаренцето?

— Непрекъснато става. Тази сутрин три пъти я връщам в креватчето.

— Май трябва да те преобуем. О-хо!

Госпожа Лийфолт казва начумерено:

— Хм, не бях забелязала. — Но вече зяпа през прозореца към камиона с дървата.

Отивам отзад толкова ядосана, че тропам по пода. Малката е лежала в креватчето от осем часа снощи, естествено, че трябва да я преобуят! Я да пробва госпожа Лийфолт да седи дванайсет часа в мръсотията си, без да стане! Поставям малката на масата за повиване и се опитвам да сдържа гнева си. Момиченцето ме гледа, докато свалям пелената. После протяга ръчичката си и ме пипва нежно по устата.

— Мей Мо лоша — казва тя.

— Не, бебче, не си лоша — отвръщам аз и я погалвам по косата. — Добра си. Много, много добра.

Живея под наем на „Джийсъм авеню“ от 1942 г. Може да се каже, че улица „Джийсъм“ си има собствен характер. Всички къщи са малки, но предните дворове са съвсем различни — някои са запуснати и без трева, като плешиви старци. В други има розови и азалиеви храсти, и зелени морави. Моят двор е някъде по средата. Пред къщата имам няколко храста камелии. Тревата е поизсъхнала тук-там, а на мястото, където пикапът на Трийлор стоя три месеца след злополуката, още има голямо жълто петно. Нямам дървета. Но задният ми двор прилича на райска градина. Там са зеленчуковите лехи на съседката ми Айда Пийк. Айда не може да се похвали със заден двор заради боклуците на съпруга си — автомобилни двигатели, стари хладилници и гуми. Все неща, дето той разправя, че ще поправи, но така и не го прави. Така аз не трябва да се занимавам с косенето на тревата, а тя ми дава да бера каквото си поискам и пестя по два-три долара седмично. Каквото остане неизядено, тя го затваря в буркани и ми дава за зимата. Вкусна ряпа, патладжани, цели килограми бамя и кратуни. Не знам как опазва доматите от буболечките, но успява. И са много вкусни.

През онази вечер навън вали като из ведро. Взимам един от бурканите на Айда Пийк със зеле и домати и изяждам последната филия от вчерашния царевичен хляб. После сядам да си прегледам сметките по две причини: билетът за автобуса стана петнайсет цента, а наемът ми се вдигна на двайсет и девет долара на месец. Работя при госпожа Лийфолт от осем до четири, шест дни в седмицата, освен в неделя. Плаща ми по четирийсет и три долара всеки петък, което прави сто седемдесет и два долара на месец. Това означава, че след като платя тока, водата, газта и телефона, ми остават тринайсет долара и петдесет цента на седмица за храна, дрехи, фризьор и дарения за църквата. Да не говорим, че таксата за плащането на сметките по пощата стана пет цента. А подметките на обувките ми за работа така са изтънели, че изглеждат, все едно умират от глад. Новите обувки обаче струват седем долара, което означава, че ще ям зеле и домати, докато се превърна в заека Бреър. Слава Богу, че е Айда Пийк, иначе щях да си стоя гладна.

Телефонът ми иззвънява и аз подскачам. Преди даже да кажа „Ало“, чувам гласа на Мини. Тази вечер е до късно на работа.

— Госпожа Хили праща госпожа Уолтърс в старчески дом. Трябва да си намеря нова работа. И знаеш ли кога ще стане това? Другата седмица.

— О, не, Мини.

— Вече си търся. Днес се обадих на десет дами. Нито една не прояви интерес.

Със съжаление трябва да призная, че не съм изненадана.

— Още утре сутринта ще питам госпожа Лийфолт дали знае някой, дето си търси прислуга.

— Чакай малко — казва Мини. Чувам гласа на старата госпожа Уолтърс, а Мини й вика: — За каква ме вземате? Да не съм шофьор? Няма да ви закарам до никакъв кънтри клуб в тоя дъжд.

Като изключим кражбите, най-лошото за една прислужница е да е цапната в устата. Но пък Мини е толкова добра готвачка, че понякога това компенсира.

— Не се тревожи, Мини. Ще си намериш някоя глуха като пън, точно като госпожа Уолтърс.

— Госпожа Хили нещо намеква да ида да работя при нея.

— Какво? — казвам аз възможно най-строго. — Виж, Мини, по-скоро аз ще те издържам, отколкото да ти позволя да работиш при тази зла жена.

— С кого мислиш, че говориш, Ейбълийн? С някоя глупава маймуна ли? Все едно да започна работа в Ку-клукс-клан. А и знаеш, че никога не бих взела мястото на Юл Мей.

— Божке, извинявай. — Просто страшно се изнервям, когато става въпрос за госпожа Хили. — Ще се обадя на госпожа Карълайн в „Хънисакъл“ да питам дали познава някой. И на госпожа Рут ще звънна, тя е толкова добра, че направо ти се къса сърцето. Чистеше къщата всяка сутрин, та да мога после просто да й правя компания. Съпругът й умря от скарлатина, бедният.

— Благодаря. Хайде, госпожо Уолтърс, хапнете лъжичка зелен боб заради мен.

Мини се сбогува и затваря телефона. На следващата сутрин старият камион за дървени трупи пак е там. Тряскането вече е започнало, но господин Лийфолт днес не крачи ядосано наоколо. Предполагам, е разбрал, че е изгубил битката още преди да е започнала. Госпожа Лийфолт седи на кухненската маса в синия си халат и говори по телефона. Малката, с лице, оплескано с нещо червено и лепкаво, е хванала майка си за коленете и се опитва да привлече вниманието й.

— Добро утро, малката — казвам аз.

— Мамо! Мамо! — вика момиченцето и се опитва да се покатери в скута на госпожа Лийфолт.

— Не, Мей Мобли — побутва я надолу госпожа Лийфолт. — Остави мама да говори по телефона.

— Мамо, вдигни — хленчи Мей Мобли и протяга ръчички към майка си.

— Шшт! — изсъсква госпожа Лийфолт.

Взимам бързо малката и я занасям на мивката, но тя продължава да извива врат и да скимти „Мамо, мамо“, за да й привлече вниманието.

— Точно както ти ми каза — кима госпожа Лийфолт на телефонната слушалка. — Един ден, когато се преместим, това ще повиши цената на къщата.

— Ела, малката. Сложи ръчички под водата.

Но малката шава и се извива, и накрая се измъква от ръцете ми. Изтичва право при майка си, вирва брадичка и с всички сили дръпва кабела на телефона. Слушалката пада от ръката на госпожа Лийфолт и се удря в пода.

— Мей Мобли! — викам аз.

Спускам се да я взема, но госпожа Лийфолт я хваща първа. Устните й се разтягат в зловеща усмивка и зъбите й се оголват. Госпожа Лийфолт шляпва момиченцето по голите прасци толкова силно, че подскачам при звука, който се чува. След това госпожа Лийфолт грабва Мей Мобли за ръката и я разтърсва яростно.

— Повече да не си пипнала телефона, Мей Мобли! Ейбълийн, колко пъти съм ти повтаряла да я държиш настрани, докато говоря по телефона?

— Съжалявам — отвръщам аз, вдигам Мей Мобли и се опитвам да я прегърна, но тя реве и се дърпа. Лицето й е зачервено. — Няма нищо, малката, всичко е наред…

Мей Мобли ме поглежда страшно, замахва и пляс! Удря ме право по ухото. Госпожа Лийфолт посочва към вратата и крясва:

— Ейбълийн, и двете излезте веднага!

Занасям малката в кухнята. Толкова съм ядосана на госпожа Лийфолт, че си прехапвам езика. Ако глупачката обръщаше малко внимание на детето си, това нямаше да се случи! Отиваме в стаята на Мей Мобли и аз сядам на люлеещия се стол. Тя хлипа на рамото ми, а аз я галя по гърба, доволна, че детето не може да види яростта по лицето ми. Не искам да си помисли, че се ядосвам на нея.

— Добре ли си, мъничката ми? — прошепвам аз. Ухото ми смъди от удара. Доволна съм, че удари мен, вместо майка си, че тогава не знам какво щеше да й направи онази жена. Поглеждам надолу и виждам червените отпечатъци от пръсти по краката й. — Тук съм, миличка, Ейби е тук — люлея я и я успокоявам, люлея и успокоявам. Но малката не спира да плаче.

Около обяд, когато по телевизията почват сериалите ми, под навеса изведнъж утихва. Мей Мобли седи в скута ми и ми помага да чистим боб. Още е неспокойна от сутринта. Май и аз още съм притеснена, но потискам спомена, за да не се тревожа. Отиваме в кухнята и аз й приготвям сандвич с шунка. На алеята работниците влизат в камиона си и те да обядват. Радвам се на спокойствието. Усмихвам се на малката, давам й ягода и си мисля колко хубаво беше, че се оказах тук при караницата с майка й. Не ми се мисли какво щеше да стане, ако ме нямаше. Тя натъпква ягодата в устата си и ми се усмихва. Струва ми се, че вече е спокойна. Госпожа Лийфолт я няма, затова решавам да звънна на Мини в дома на госпожа Уолтърс и да питам дали си е намерила работа. Но преди да успея, на задната врата се чука. Отварям и виждам, че отпред стои един от работниците. Много е стар. Върху бялата си риза носи гащеризон.

— Здравейте, госпожо. Може ли да ви помоля за малко вода? — пита той.

Не го познавам. Сигурно живее някъде на юг от града.

— Дадено — отвръщам аз. Изваждам от шкафа една картонена чаша с балони по нея, останала от втория рожден ден на Мей Мобли. Знам, че на госпожа Лийфолт няма да й хареса, ако му дам от стъклените чаши. Той изпива всичко на една голяма глътка и ми връща чашата. По лицето му съдя, че е страшно уморен. В погледа му има нещо унило.

— Как върви? — питам.

— Работа като работа — отвръща той. — Още няма вода. Сигурно ще прекараме тръба ей там, от пътя.

— Другото момче иска ли вода?

— Много мило от ваша страна. — Той кимва, а аз отивам да донеса и на приятеля му малка смешна чаша с чешмяна вода. Той не я отнася веднага. — Извинете, но къде… — замълчава за секунда и поглежда надолу към обувките си. — Къде мога да пусна една вода?

Мъжът вдига очи, аз поглеждам към него и за минута просто стоим и се гледаме. Имам предвид, че изпадаме в забавна ситуация. Не смешна, а от онези случаи, в които си мислиш: А така, в къщата има две тоалетни, отвън строят още една и въпреки това този човек няма къде да си свърши работата.

— Ами…

Досега не съм изпадала в такова положение. Робърт, младежът, който чисти двора на всеки две седмици, сигурно ходи до тоалетна, преди да дойде. Но този човек тук е старец. Ръцете му са страшно сбръчкани. Седемдесет години тревоги са оставили толкова следи по лицето му, че прилича на пътна карта.

— Май ще трябва да отидете в храстите зад къщата — казвам аз, но ми се ще думите да не излизаха от моята уста. — Отзад има куче, но няма да ви направи нищо.

— Добре тогава — казва той. — Благодаря.

Гледам го как бавно се връща при колегата си с чашата вода. През останалата част от следобеда трясъците и копаенето продължават. През целия следващ ден в предния двор се разнасят удари с чук и стъргане на лопати. Не питам госпожа Лийфолт какво става, а и госпожа Лийфолт не дава обяснения. Само наднича през вратата час по час, за да види как върви работата. В три часа гюрултията спира, мъжете се качват в камиона и си заминават. Госпожа Лийфолт ги вижда как си тръгват и въздъхва облекчено. После се качва в колата си и отива да върши нещата, които върши, когато не се притеснява, че около къщата й се навъртат двама чернокожи мъже. Малко след това телефонът иззвънява.

— Домът на госпожа Лий…

— Разправя на целия град, че крада! Затова не мога да си намеря работа! Тази вещица ме е изкарала Устатата крадла на окръг Хиндс!

— Чакай малко, Мини, поеми си въздух…

— Тази сутрин преди работа отидох при семейство Ренфроу на улица „Сикамор“, а госпожа Ренфроу само дето не ме изгони от къщата. Рече, че госпожа Хили й казала и че всички знаят как съм откраднала свещника на госпожа Уолтърс!

Усещам, че е стиснала слушалката здраво, все едно се опитва да я счупи с ръка. Чувам гласа на Киндра и се чудя защо Мини вече си е вкъщи. Обикновено си тръгва от работа чак в четири.

— Единственото, което съм направила, е да готвя добра храна на старицата и да се грижа за нея!

— Мини, знам, че си честна. Бог го знае.

Гласът й става тих, все едно пчели притихват върху медна пита.

— Когато влязох в къщата на госпожа Уолтърс, госпожа Хили беше там и се опита да ми бутне двайсет долара. Вика ми: „Вземи ги. Знам, че ти трябват“, а аз само дето не й се изплюх в лицето. Но не го направих. Не, госпожо. — Тя започва да потропва нервно и добавя: — Направих нещо по-лошо.

— Какво?

— Няма да ти кажа. На никого няма да кажа за пая. Но й дадох онова, което заслужава! — Мини вече ридае, а аз изстивам от страх. Не е шега работа да разсърдиш госпожа Хили. — Вече никога няма да си намеря работа, Лирой ще ме убие.

Чувам как в далечината Киндра започва да плаче. Мини затваря, без дори да каже довиждане. Не разбрах какви са тези приказки за пая. Но, божке, като я знам Мини, нещо лошо ще да е станало. Същата вечер си откъсвам винобой и домат от градината на Айда.

Пържа си малко шунка и си правя заливка за сухарите. Косата ми е сресана и навита на розови ролки, вече напръскана с лак. Цял следобед се тревожа и си мисля за Мини. Ако искам да поспя тази нощ, ще трябва да си го избия от главата.

Сядам да вечерям на кухненската маса и пускам радиото. Малкият Стиви Уондър пее „Пръсти“. На това момче не му пречи, че е черно. На дванайсет години е, сляпо е, а има хит по радиото. След него превключвам станциите, подминавам проповедта на пастор Грийн и спирам на WBLA. Там звучи блус — от онези, дето свирят по баровете. Когато се стъмни, обичам да слушам такива мелодии. Навяват ми спомен за цигарен дим и чаши с алкохол. Имам чувството, че къщата ми е пълна с хора. Почти ги виждам как се поклащат в кухнята ми под звуците на блуса. Изключвам лампата и си представям, че сме в „Гарванът“. Виждам масичките и лампите с червени абажури по тях. Май или юни е и е топло. Мъжът ми Клайд се усмихва, белите му зъби проблясват и ми казва: „Скъпа, искаш ли питие?“ А аз отвръщам: „Коктейл Черната Мери“, а след това започвам да се смея на себе си, както си мечтая в кухнята, защото най-расистката напитка, която си поръчвам, е лилавата кола „Нихай“. По радиото Мини от Мемфис започва да пее, че любовта не е вечна. Понякога си мисля, че мога да си намеря друг мъж, някой, който ходи в моята църква. Проблемът е, че колкото и да обичам Бог, никога не съм си падала особено по мъжете, дето ходят на църква. Не ми трябва някой, който ще стои при мен, докато ми профука всичките пари. Направих тази грешка преди двайсет години. След като съпругът ми Клайд ме напусна заради онази безсрамна пачавра от улица „Фариш“, онази, дето й викат Коко, реших, че е по-добре повече да не се занимавам с такива работи. Навън започва да мяучи котка и аз отново се връщам в студената кухня.

Изключвам радиото, пускам лампата и изваждам молитвеника от дамската си чанта. Молитвеникът ми представлява синя тетрадка, която си купих от магазина за преоценени стоки. Пиша с молив, за да мога да трия с гумата, докато молитвата излезе както трябва. Записвам си молитвите още от прогимназията. Когато в седми клас казах на учителката си, че повече не мога да идвам на училище, защото трябва да помагам на мама, госпожица Рос почти се разплака.

— Ти си най-умната в класа, Ейбълийн. А единственият начин да не забравиш всичко е, като четеш и пишеш всеки ден.

И така започнах да си записвам молитвите, вместо да ги казвам на глас. Но от тогава никой не ме е наричал умна. Прелиствам страниците на тетрадката, за да видя кой е наред тази вечер. Няколко пъти тази седмица се замислих дали да не включа госпожица Скийтър в списъка. Не съм сигурна защо. Тя винаги се държи мило с мен. Притеснявам се, но няма как да не се замисля какво ли имаше предвид в кухнята на госпожа Лийфолт с това, дали искам да променя нещата. Да не говорим, че разпитваше за Константин, прислужницата, която я беше отгледала. Много добре знам какво се случи между Константин и майката на госпожица Скийтър, но няма начин да й разкажа тази история. Работата обаче е там, че ако започна да се моля за госпожица Скийтър, знам, че онзи разговор ще продължи следващия път, когато я видя. Както и след това. Защото така действа молитвата. Като електричество е — задвижва нещата. А пък на мен не ми се говори за случая с тоалетната.

Преглеждам списъка си за молитви. На първо място е моята Мей Мобли, след това е Фани Лу от църквата, дето я мъчи ревматизмът. Сестрите ми Айнез и Мейбъл в Порт Гибсън, които имат общо осемнайсет деца, а шест от тях са болни от грип. Когато нямам много хора в списъка, вмъквам в него и онзи бял смрадлив старец, дето живее зад магазина за фураж и е изгубил ума си от пиене и смъркане на боя за обувки. Но тази вечер списъкът е доста дълъг. Я, кого още съм сложила — Бъртрина Бесъмър! Всички знаят, че с Бъртрина не се понасяме, откакто ме нарече „тъпа негърка“, когато се омъжих за Клайд преди години.

— Мини — попитах я миналата неделя, — защо Бъртрина помоли точно мен да се моля за нея?

Прибирахме се от службата в пет часа. Мини рече:

— Говори се, че имаш някаква по-силна молитва, която помага повече от обикновената.

— Моля?

— Когато Юдора Грийн си счупи бедрото, ти я включи в списъка си и тя стана на крака след седмица. Айзея падна от камиона за памук, ти го включи в списъка си с молитви същата вечер и той се върна на работа още на другия ден.

При тези думи се сетих как не успях да се помоля за Трийлор. Може би затова Бог го прибра толкова бързо. Не е искал да влиза в спорове с мен.

— Снъф Уошингтън — продължи Мини, — Лоли Джаксън.

Да му се не види, Лоли Джаксън влезе в списъка ти и два дни по-късно скочи от инвалидната количка, все едно е докоснала Иисус. Всички в окръг Хиндс знаят за този случай.

— Но не съм я излекувала аз. Просто се моля.

— А Бъртрина… — рече Мини със смях. — Нали знаеш Коко, онази, с която избяга Клайд?

— Хмм. Как да я забравя?

— Седмица след като Клайд те напусна, чух, че Коко се събудила, а онази й работа смърдяла като изгнила стрида. Оправила се чак след три месеца. Бъртрина е близка приятелка на Коко. Тя знае със сигурност, че молитвите ти действат.

Зяпнах я с отворена уста. Защо досега не беше споменавала нищо за това?

— Да не искаш да кажеш, че хората си мислят, че правя черни магии?

— Знаех, че ще се притесниш, ако ти кажа. Мислят си просто, че имаш по-силна връзка с Бог от другите. Господ чува молитвите на всички ни, но ти все едно му говориш право в ухото.

Чайникът на печката започва да свисти и ме връща в настоящето. Божке, май ще трябва да включа госпожица Скийтър в списъка, но защо, и аз не знам. Което ми припомня онова, за което не искам да мисля — че госпожа Лийфолт ми строи тоалетна, защото си мисли, че разнасям болести. И как госпожица Скийтър ме попита дали не искам да променя нещата, все едно че да промениш Джаксън, Мисисипи, е като да смениш електрическа крушка.

Чистя боб в кухнята на госпожа Лийфолт, когато телефонът иззвънява. Надявам се да е Мини, за да каже, че си е намерила работа. Бях се обадила на всички, при които някога съм работила, но те повтаряха все едно и също: „Не търсим прислуга.“ Всъщност искаха да кажат: „Не искаме Мини.“ Макар последният работен ден на Мини да беше преди три дни, снощи госпожа Уолтърс й се обадила тайно и я помолила днес да отиде на работа, защото къщата й се струвала твърде празна, след като госпожа Хили взела повечето мебели. Все още не знам какво точно се е случило между Мини и госпожа Хили. Мисля си обаче, че не искам и да разбирам.

— Домът на Лийфолт.

— Ъ, здравейте. Обажда се… — жената спира и си прочиства гърлото. — Здравейте. Може ли… може ли да говоря с Елизабет Лийфолт, моля.

— Госпожа Лийфолт не е вкъщи в момента. Да й предам ли нещо?

— О — казва жената, като че ли се е развълнувала за нищо.

— Може ли да попитам кой се обажда?

— Обажда се… Силия Фут. Съпругът ми ми даде този номер, а аз не познавам Елизабет, но… ами, той каза, че тя се занимава с детската благотворителност и женската организация.

Чувала съм това име, но не мога да се сетя къде. Жената говори с толкова силен акцент от дълбоката провинция, че все едно в обувките й расте царевица. Гласът й обаче е мил и тънък. И въпреки това не звучи като дамите от околността.

— Ще й предам, че сте я търсили — казвам аз. — Какъв ви е номерът?

— Аз съм нова тук и… всъщност не е вярно, тук съм вече от година, Боже. Просто не познавам почти никого. Аз… не излизам много.

Тя пак си прочиства гърлото, а аз се чудя защо ми казва всичко това. Аз съм прислужницата и няма да си намери приятели, като говори с мен.

— Мислех си, че вероятно мога да помогна с детската благотворителна кауза от вкъщи.

Спомням си коя е. Тя е жената, която госпожа Хили и госпожа Лийфолт все одумват, защото е омъжена за старото гадже на госпожа Хили.

— Ще й предам съобщението. Как ви беше телефонният номер?

— О, приготвям се да тръгвам към магазина. Може би трябва да поседна и да изчакам.

— Ако не се свърже с вас, госпожа Лийфолт ще остави съобщение на прислужницата ви.

— Нямам прислужници. Всъщност мислех да я питам и дали може да ми препоръча някого.

— Търсите си прислужница ли? — Опитвам се да намеря някой, който да идва чак до окръг Мадисън. Я гледай ти! — Познавам една много добра прислужница. Известна е с готварските си умения, а гледа и деца. Даже си има кола, с която да пътува до дома ви.

— О, ами… все пак искам да поговоря и с Елизабет. Дадох ли ти вече номера си?

— Не, госпожо — въздъхвам аз. — Кажете го.

Госпожа Лийфолт никога няма да препоръча Мини, не и след лъжите на госпожа Хили. Госпожата на телефона казва:

— Госпожа Джони Фут, Емерсън 26609.

За всеки случай й давам номера на Мини.

— Казва се Мини, можете да я намерите на Лейкууд 84432. Записахте ли си?

Малката ме подръпва за роклята и казва:

— Боли корем. — И разтрива коремчето си.

Хрумва ми нещо и се провиквам:

— Какво рекохте, госпожо Лийфолт? А-ха, ще й кажа.

Отново слагам слушалката до ухото си и казвам:

— Госпожо Силия, госпожа Лийфолт тъкмо се върна и казва, че не й е добре, но вие можете да се обадите на Мини. Рече и че ще ви звънне, ако има нужда от помощ за бала.

— О! Предай й, че й благодаря. Надявам се да се почувства по-добре. Може да ме търси по всяко време.

— Името на прислужницата е Мини Джаксън, търсете я на Лейкууд 84432. Чакайте малко, какво?

— Давам бисквита на Мей Мобли и изпитвам истинска наслада от дяволското си поведение. Лъжа, а не ми пука. После казвам на госпожа Силия Фут:

— Госпожата рече да не казвате на никой, че ви е дала името на Мини Джаксън, защото всичките й приятелки искат да я наемат и много ще се разстроят, ако разберат, че я е препоръчала на друг.

— Няма да разкрия тайната й, ако и тя не разкрие моята. Не искам съпругът ми да разбере, че ще наема прислужница.

И това ако не е идеално съвпадение! Веднага щом затварям, набирам номера на Мини. Но тъкмо тогава госпожа Лийфолт влиза. Много неприятно, разбирате ли? Дадох на тази госпожа Силия домашния номер на Мини, но Мини днес е на работа, защото госпожа Уолтърс се чувства самотна. И когато госпожата се обади, Лирой ще й даде номера на госпожа Уолтърс, защото е глупак. Ако госпожа Уолтърс вдигне, цялата работа ще се издъни. Госпожа Уолтърс ще разкаже на жената какво разправя госпожа Хили. Трябва да се свържа с Мини или Лирой, преди да се случи нещо подобно. Госпожа Лийфолт отива в спалнята си и както си и мислех, веднага се лепва за телефона. Първо се обажда на госпожа Хили, а после на фризьорката. След това звъни в магазина за някакъв сватбен подарък и говори ли, говори. След като затваря, идва и ме пита какво ще има за вечеря тази седмица. Изваждам тетрадката и преглеждам списъка. Не, не искала свински пържоли. Опитвала се да накара съпруга си да поотслабне. Искала задушено месо и зелена салата. Колко калории според мен има в целувките? И да не съм давала повече сладки на Мей Мобли, защото била много дебела и така нататък, и така нататък… Боже! За жена, която не ми казва нищо друго, освен направи това или онова, и ходи в онази тоалетна, изведнъж се държи с мен, като че ли сме първи приятелки.

Мей Мобли се подрусва радостно и се опитва да привлече вниманието на майка си. И тъкмо когато госпожа Лийфолт току се навежда, за да й обърне малко внимание, опааа! Госпожата се втурва навън, защото забравила да свърши нещо, а била закъсняла с цял час. Трескаво започвам да въртя шайбата на телефона.

— Мини! Намерих ти една работа. Но трябва да стоиш до телефона…

— Тя вече звъня — казва Мини сухо. — Лирой й дал номера.

— И госпожа Уолтърс ли вдигна? — питам аз.

— Глуха е като пън, а изведнъж, чудо на чудесата, чува телефонът да звъни. Аз влизам и излизам от кухнята и не обръщам внимание, но накрая си чувам името. После се обади Лирой и разбрах какво е станало — Мини звучи изтощена, а тя е от онези, дето никога не се уморяват.

— Може пък госпожа Уолтърс да не й е разказала за лъжите, които госпожа Хили разправя. Никога не се знае. — Но дори и аз не съм толкова глупава, че да си повярвам.

— Даже и да не й е казала, госпожа Уолтърс знае как си го върнах тъпкано на госпожа Хили. Нямаш представа какво ужасно нещо направих. Не искам и да разбираш. Сигурна съм, че госпожа Уолтърс е рекла на онази жена, че съм самият дявол. — Гласът й звучи мрачно. Все едно е грамофонна плоча, която се върти твърде бавно.

— Съжалявам, ще ми се да бях ти се обадила по-рано, за да вдигнеш ти телефона.

— Направи, каквото можа. Вече никой не може да ми помогне.

— Ще се моля за теб.

— Благодаря ти — отвръща тя, а после добавя тихо: — Благодаря ти, че опита да ми помогнеш.

Затварям телефона и се захващам да бърша с парцала. Гласът на Мини ме уплаши. Тя винаги е била силна жена, бори се до последно. След смъртта на Трийлор три месеца поред ми носеше вечеря всеки ден. И все повтаряше: „А, не, няма да ме оставиш сама на този проклет свят“, а да си призная, аз наистина планирах нещо такова. Вече бях вързала въжето на примка, когато Мини го намери. Беше останало от времето, когато Трийлор работеше по един проект за училище с макари и пръстени. Не знаех дали ще го използвам, защото си беше грях пред Бог, но тогава не бях на себе си. Мини обаче не ме пита нищо, а само го извади изпод леглото, сложи го в кофата за боклук и я изнесе на улицата. След като се върна, обърса дланите си една о друга, все едно бе почистила както обикновено. Мини не си поплюваше. Но сега звучеше зле. Напомних си тази вечер да проверя под леглото й. Взимам кофа с препарат за почистване „Съншайн“, който кара дамите по телевизията все да се усмихват. Налага се да седна. Мей Мобли идва при мен, хванала коремчето, си и казва:

— Накарай да не боли.

Тя полага глава върху крака ми. Поглаждам косата й, докато момиченцето буквално започва да мърка, защото усеща любовта, която се излъчва от ръката ми. Започвам да си припомням всички добрини, които приятелките ми бяха сторили за мен. Всичко, което правят всеки ден за белите жени, на които прислужват. Болката в гласа на Мини. Трийлор мъртъв и погребан в земята. Поглеждам малката, за която дълбоко в себе си знам, че няма как да опазя да не стане същата като майка си. И всички тези мисли изведнъж ме заливат. Затварям очи и казвам молитвата „Отче наш“. Но май от това не ми става по-добре. Бог да ми е на помощ, но нещо трябва да се направи.

Малката не се отделя от краката ми цял следобед и на няколко пъти едва не падам. Не ми пречи. Госпожа Лийфолт не ни е продумвала на мен и на Мей Мобли от сутринта. Работи на шевната машина в спалнята си, та пушек се вдига. Опитва се да скрие още нещо, което не харесва в къщата си.

След известно време с Мей Мобли отиваме в дневната. Трябва да изгладя куп ризи на господин Лийфолт, а после да сложа месото да се пече. Вече съм изчистила баните, смених чаршафите, минах чергите с прахосмукачката. Винаги се старая да приключа рано с почистването, за да можем после с малката да си поиграем. Госпожа Лийфолт влиза и започва да ме гледа как гладя. Понякога прави така. Гледа намръщено. А когато вдигам очи, за миг се усмихва. Пооправя косата си, опитва се да я набухне.

— Ейбълийн, имам изненада за теб. Сега вече се усмихва широко. Зъбите й не се виждат, само устните й са разтегнати — от онези усмивки, които те предупреждават да внимаваш. — С господин Лийфолт решихме да ти построим собствена тоалетна. — Тя изплясква с ръце и ме поглежда изпод вежди. — Намира се в гаража.

— Да, госпожо. — Да не си мисли, че не съм видяла нищо през цялото време.

— И отсега нататък, вместо да ходиш в банята за гости, можеш да използваш собствената си тоалетна навън. Не е ли чудесно?

— Да, госпожо. — Аз продължавам да гладя.

Телевизорът е включен и започва сериалът, който следя. Тя обаче продължава да стои и да ме зяпа.

— Вече ще използваш тоалетната в гаража, разбираш ли?

Не я поглеждам. Не си търся белята, но я бях разбрала напълно.

— Не искаш ли да си вземеш хартия и да отидеш да я изпробваш?

— Госпожо Лийфолт, в момента не ми се налага да ходя.

Мей Мобли протяга ръчичка към мен от кошарката си и казва:

— Мей Мобли сок?

— Ще ти донеса сокче, миличка — отвръщам аз.

— О! — госпожа Лийфолт облизва устни няколко пъти. — Но когато ти се наложи, ще използваш тоалетната отзад, имам предвид… само нея, нали?

Госпожа Лийфолт е с много грим, който прилича на крем, и е напластен. Намазала е с жълтеникавото нещо и устните си, та едва си личи, че има уста. Казвам й онова, което иска да чуе:

— Отсега ще използвам тоалетната за чернокожи. А после ще изтъркам хубавичко тоалетната за бели с препарат.

— Е, за никъде не бързаме. Почисти, когато намериш време днес.

Но начинът, по който стои и върти брачната си халка на пръста, означава, че иска да свърша тази работа веднага. Оставям бавно ютията отстрани и усещам как семето на горчивината, което се загнезди в гърдите ми след смъртта на Трийлор, започва да расте. Лицето ми започва да пари, езикът ми изтръпва. Не знам какво да й отвърна. Знам само, че няма да го кажа. А знам и че тя не казва, каквото си мисли, което е интересно, защото никоя от нас не продумва и въпреки това водим разговор.

[1] Роза Паркс — чернокожа американка, която през 1955 г. отказва да отстъпи мястото си в автобуса на бял и арестът й за гражданско неподчинение води до едно от най-големите движения против расовата сегрегация. — Бел.прев. ↑

Мини

Глава 3

Стоя на задната веранда на бялата дама и си викам: „Дръж си езика зад зъбите, Мини.“ Да гледам нещо да не се изплъзне от устата ми и да си седя мирна на дупето. Да се правя на прислужница, дето върши, каквото й казват. Всъщност в момента съм толкова нервна, че ако трябва, никога вече няма да отговарям нахално, само и само да получа тази работа. Подръпвам си чорапите, които се свличат по краката ми — проблемът на всички ниски и дебели жени по света. След това си преговарям какво да говоря и какво да премълча. Натискам звънеца. Камбанката иззвънява с продължително „тинг-тонг“, нежна и засукана мелодия за голямо имение, толкова далеч извън града. Прилича на замък — сивите тухли се извисяват в небето и се простират наляво и надясно. Моравата е обрамчена с дървета от всички страни. Ако това място беше описано в приказка, в гората наоколо щеше да има вещици. От онези, дето ядат деца. Задната врата се отваря и пред мен застава госпожа Мерилин Монро. Или някоя нейна роднина.

— Здравей, идваш точно навреме. Аз съм Силия. Силия Рей Фут.

Бялата дама протяга ръка и аз я разглеждам внимателно. Може и да има фигурата на Мерилин, но не е готова да се снима в киното. По русата й коса има брашно. Има брашно и по изкуствените й мигли. И по панталона и сакото на неугледния й розов костюм. Стои сред облак прах, а костюмът й е толкова тесен, че се чудя как диша.

— Да, госпожо, аз съм Мини Джаксън. — Приглаждам униформата си, вместо да й стисна ръка. Не ща да се цапам и аз. — Готвите ли?

— Правя една от онези плодови торти по рецепта от списание — въздъхва тя. — Не се получава много добре.

Влизам след нея в къщата и виждам, че госпожа Силия Рей Фут е пострадала съвсем леко в битката с брашното. Основния удар е поела кухнята. Шкафовете, двукрилият хладилник и миксерът са потънали в половин сантиметър бяло брашно. Бъркотията е достатъчно голяма, за да ме побърка. Още не съм получила работата, а вече поглеждам към мивката за гъба. Госпожа Силия казва:

— Май имам още много да уча.

— Така си е — отвръщам аз, но си прехапвам езика. „Да не си посмяла да се зъбиш на тази бяла дама, както направи с предишната! Три й сол на главата чак до старческия дом.“ Но госпожа Силия само се усмихва и измива мръсните си ръце в пълната със съдове мивка. Чудя се дали не съм намерила друга глуха като госпожа Уолтърс. Надявам се да е така.

— Някак си все не успявам да се справя с кухненската работа — казва тя, при това с шептящия холивудски глас на Мерилин и аз веднага разбирам, че е израснала някъде в дълбоката провинция. Поглеждам надолу и виждам, че глупачката не носи обувки — като някоя от онези бели селянки. Възпитаните бели дами не обикалят боси насам-натам. Изглежда десет-петнайсет години по-млада от мен, някъде двайсет и две — двайсет и три годишна, и е наистина хубава, но защо е с всички тези мазила по лицето? Обзалагам се, че е сложила два пъти повече грим от останалите бели дами. Има и доста големи гърди. Всъщност бюстът й е почти колкото моя, само дето тя е кльощава на всички места, на които аз не съм. Надявам се само да си хапва добре. Защото аз съм готвачка и хората ме наемат на работа заради това.

— Искаш ли нещо студено за пиене? — пита тя. — Седни, ще ти донеса напитка. И тогава разбирам: тук става нещо странно.

— Лирой, тази сигурно е луда — рекох аз, когато тя ми се обади преди три дни да ме повика на интервю, — защото целият град си мисли, че съм откраднала среброто на госпожа Уолтърс. А съм убедена, че знае, защото се обади по телефона на госпожа Уолтърс, докато бях у тях.

— Белите са странни — отвърна Лирой. — Кой знае, старицата може да е казала някоя добра дума за теб.

Взирам се изпитателно в госпожа Силия Рей Фут. Никога през живота ми бяла жена не ме е канила да седна, за да ми поднесе студена напитка. Правичката да си кажа, сега се чудя дали тази глупачка изобщо иска да ме наеме за прислужница, или ме повика чак до тук ей така, за спорта.

— Май е най-добре първо да разгледаме къщата, госпожо.

Тя се усмихва, сякаш мисълта да ми покаже къщата, която ще чистя, никога не е минавала през напръсканата й с лак за коса глава.

— О, разбира се. Идвай, Макси. Първо ще ти покажа хубавата ни трапезария.

— Казвам се Мини.

Може би не е глуха или луда. Може просто да си е глупава. В мен отново се надига искрица надежда. Докато вървим из натруфената стара къща, тя ходи пред мен и говори, а аз я следвам. На долния етаж има десет стаи и една с голяма препарирана мечка гризли, която изглежда, като че ли е изяла предишната прислужница и чака с нетърпение следващата. На стената в рамка е закачено обгорено знаме на Конфедерацията, а на масата има стар сребърен пистолет с гравирано върху него име „Генерал на Конфедерацията Джон Фут“. Обзалагам се, че прадядо Фут е плашил доста роби с него. Продължаваме по-нататък и къщата започва да прилича на хубав дом на бели. Само дето това е най-голямата къща, в която съм влизала, и е пълна с мръсни подове и прашни килими, от онези, дето повечето хора биха си помислили, че са износени, но аз познавам антиките. Работила съм в някои много изискани домове. Надявам се само, че тази жена не е чак такава провинциалистка, че да няма прахосмукачка.

— Майката на Джони не ми дава да променя нищо тук. Ако зависеше от мен, щях да застеля пода с бял килим, поръбен в златисто, вместо тези вехтории.

— Откъде са вашите? — питам я аз.

— От… Шугър Дич съм — казва тя по-тихо.

Шугър Дич е най-пропадналото място в Мисисипи, ако не и в цяла Америка. Намира се в окръг Тюника, почти до Мемфис. Във вестника веднъж видях снимка оттам, на която имаше паянтови бараки. Даже и белите деца изглеждаха, като че ли не са хапвали нищичко от седмица. Госпожа Силия прави опит да се усмихне и казва:

— За пръв път наемам прислужница.

— Е, като гледам, имате нужда. — „Сега, Мини…“

— Много се зарадвах, когато госпожа Уолтърс те препоръча. Тя ми разказа за теб. Каза, че си най-добрата готвачка в града.

Странна работа. След онова, което сторих на госпожа Хили пред очите на госпожа Уолтърс?

— А тя… каза ли нещо друго за мен?

Но госпожа Силия вече се качва по голямото вито стълбище. Тръгвам нагоре след нея и се озовавам в дълъг коридор, през чиито прозорци влизат слънчевите лъчи. Въпреки че има две жълти стаи за момичета, една синя и една зелена за момчета, е ясно, че в къщата не живеят деца. Само прах.

— Тук, в главната сграда, има пет спални и пет бани. — Тя посочва през прозореца и аз виждам голям син басейн, а зад него още една къща. Сърцето ми се разтуптява. — А ей там е постройката с басейна — въздъхва тя.

В момента бих се хванала на каквато работа намеря, но в подобна огромна къща трябва да плащат доста. Не ми пречат многото задължения. Не се плаша от работа.

— Няма ли да имате деца, та да запълнят тези легла? — опитвам се аз да се усмихна дружелюбно.

— О, ще имаме деца — прочиства си тя гърлото неспокойно. — Искам да кажа, че децата са единственото, заради което си струва да живее човек.

Тя навежда глава. След миг тръгва обратно към стълбището. Следвам я и забелязвам, че по целия път надолу се държи за парапета, като че ли я е страх да не падне. Когато се връщаме в трапезарията, госпожа Силия поклаща глава:

— Има ужасно много работа. Всички спални и подовете…

— Да, госпожо, къщата е голяма — казвам аз и си мисля, че ако види моята къща с детското легло в коридора и една-единствена тоалетна за шест дупета, сигурно ще избяга. — Но аз съм много издръжлива.

— … а има и толкова много сребро за чистене. Тя отваря шкаф за прибори, голям колкото моята дневна. Намества на свещника една кривнала се свещ и разбирам защо ме гледа така съмнително. След като лъжите на госпожа Хили обиколиха целия град, три дами една след друга ми затваряха телефона, щом чуеха името ми. Приготвих се за удара. „Кажи го направо, жено. Кажи какво мислиш, че ще направя със среброто ти.“ Иде ми да заплача, като си помисля колко добре ще ми дойде тази работа и какво е направила госпожа Хили, за да не ме вземат. Втренчвам поглед в прозореца, надявам се и се моля интервюто да не приключи веднага. — Знам, че прозорците са ужасно високи. Досега не съм се опитвала да ги мия.

Издишам облекчено. Темата за прозорците ми е много по-приятна, отколкото сребърните прибори.

— Прозорците не могат да ме уплашат. Миех стъклата на госпожа Уолтърс от горе до долу всеки месец.

— На един или на два етажа е домът й?

— Хм, ами на един… но имаше много за чистене. Старите къщи си имат много особености, нали знаете.

Накрая се връщаме в кухнята. И двете сме се втренчили в масата за закуска, но нито една от нас не сяда. Вече толкова се притеснявам какво си мисли, че челото ми започва да се поти.

— Имате голяма, хубава къща — казвам аз. — Толкова далеч извън града. Има много работа за вършене.

Тя започва да върти брачната си халка на пръста.

— Предполагам, че при госпожа Уолтърс ти е било много по-лесно. Имам предвид, че засега сме само двамата с мъжа ми, но когато ни се родят деца…

— А вие… имате ли и други кандидатки за прислужници?

Тя въздъхва.

— Вече идваха няколко. Просто още не съм открила… подходящата. — Тя започва да си гризе ноктите и извръща очи.

Чакам я да каже, че и аз не съм подходящата, но просто си седим там и вдишваме брашното. Накрая изигравам последния си коз, защото само това ми остава, и й прошепвам:

— Знаете ли, напуснах госпожа Уолтърс само защото отива в дом за възрастни. Не ме е уволнила.

Но жената само се взира в босите си крака с почернели ходила, защото подовете не са бърсани, откакто се е нанесла в старата мръсна къща. Става ми ясно, че дамата не ме иска.

— Е — казва тя. — Благодаря ти, че дойде чак дотук. Ще приемеш ли поне пари за бензина? Взимам дамската си чанта и я мушвам под мишница. По лицето на госпожа Силия се плъзва весела усмивка, която мога да изтрия с един удар. Проклета да е Хили Холбрук.

— Не, госпожо, не може.

— Знаех си, че ще е трудно да намеря някого, но…

Стоя аз там и я слушам как се прави, че съжалява, но си мисля: „Хайде да приключваме, жено“, за да мога да кажа на Лирой, като се прибере, че ще трябва да се преместим чак на Северния полюс до Дядо Коледа, където никой не е чул лъжите на Хили за мен.

— … ако бях на твое място, и аз нямаше да искам да чистя тази голяма къща.

Поглеждам я право в очите. Вече се извинява малко прекалено и се прави, че Мини няма да получи мястото, защото Мини не иска тази работа.

— Чухте ли ме да казвам, че не искам да чистя къщата?

— Няма нищо, вече пет прислужници ми казаха, че работата е твърде много.

Поглеждам аз надолу, към високото си метър и петдесет, деветдесеткилограмово тяло, опънало униформата по шевовете.

— Прекалено много за мен ли?

Тя примигва.

— Значи… искаш да започнеш?

— Защо мислите, че дойдох с колата чак до тая пустош, само за да харча бензин ли? — затварям рязко уста. „Не проваляй всичко сега, тя ти предлага ра-бо-та.“

— Госпожо Силия, ще се радвам да работя при вас.

Лудата жена се засмива и тръгва да ме прегръща, но аз отстъпвам назад, за да й покажа, че така не се прави.

— Чакайте малко, първо нека да обсъдим някои неща. Трябва да ми кажете в кои дни искате да идвам и… други подобни. — „Като например колко плащаш.“

— Ами… кога ти се идва? — пита тя.

— При госпожа Уолтърс работех от неделя до петък.

Госпожа Силия пак загриза розовия нокът на кутрето си.

— Не може да идваш в събота и неделя.

— Добре. — Нужно ми е да работя повече дни, но може би по-късно тя ще ме викне да сервирам на някое парти или нещо подобно.

— Тогава от понеделник до петък. В колко часа искате да идвам сутрин?

— В колко часа искаш да идваш?

Досега никога не ми бяха давали подобен избор. Усещам как неволно присвивам очи.

— Какво ще кажете за осем? В толкова ходех при госпожа Уолтърс.

— Добре, осем часът е чудесно — отвръща тя, а после млъква, все едно играем на дама и ме чака да направя своя ход.

— Сега трябва да ми кажете до колко часа ще работя.

— До колко?

Обръщам очи.

— Госпожо Силия, вие трябва да ми кажете това. Така се прави.

Тя преглъща, като че ли се опитва с всички сили да осмисли какво й казвам. А аз искам просто да приключваме, преди да е променила решението си.

— Какво ще кажете за четири часа? — питам аз. — Ще работя от осем до четири, с малка обедна почивка или нещо такова.

— Звучи чудесно. — А сега трябва да обсъдим заплащането — казвам аз и помръдвам нервно пръстите на краката в обувките си. Едва ли плаща много, след като пет прислужници вече са й отказали. И двете мълчим. — Хайде, госпожо Силия. Съпругът ви колко ви дава да плащате?

Тя извръща очи към кухненския комбайн, който, обзалагам се, дори не знае как да пусне, и отвръща:

— Джони не знае.

— Добре тогава. Питайте го колко иска да плаща.

— Не, Джони не знае, че ще наема прислужница.

Зяпвам така, че брадичката ми увисва чак до гърдите.

— Как така не знае?

— Няма да му кажа — сините й очи се разширяват, като че ли се страхува до смърт от него.

— А какво ще направи господин Джони, ако се прибере вкъщи и завари чернокожа жена в кухнята си?

— Съжалявам, просто не мога…

— Аз ще ви кажа какво ще направи — ще вземе онзи пистолет и ще застреля Мини на място, ей тук, върху мръсния под.

Госпожа Силия поклаща глава:

— Няма да му кажа.

— Тогава трябва да си тръгвам — заявявам аз. „По дяволите! Знаех си. Разбрах, че е луда, още щом прекрачих прага…“

— Не е като да го заблуждавам, просто ми трябва прислужница…

Естествено, че ви трябва прислужница. Последната сигурно е отнесла куршум в главата.

— Той не се прибира през деня. Ще се занимаваш само с по-сериозното чистене и ще ме научиш как да готвя, при това само за няколко месеца.

Носът ми започва да смъди от мириса на изгоряло. Виждам, че от фурната се носи пушек.

— И после какво? Ще ме уволните след няколко месеца ли?

— Тогава… ще му кажа — отвръща тя, но се намръщва при тази мисъл.

— Моля те, искам да си мисли, че се справям сама. Искам да си помисли, че… всички неприятности са си стрували.

— Госпожо Силия — поклащам глава и не мога да повярвам, че вече споря с тази дама, за която не съм работила и две минути. — Струва ми се, че тортата ви изгоря.

Тя грабва една кърпа, спуска се към печката и изважда тортата.

— Ох, да му се не види!

Оставям чантата си и я отстранявам от пътя си.

— Не бива да вадите гореща тава с мокра кърпа. Взимам една суха кърпа, изнасям тортата през задната врата и я оставям на циментовото стъпало.

Госпожа Силия се взира в изгорената си ръка.

— Госпожа Уолтърс каза, че си много добра готвачка. — Старицата изяждаше по две бобчета и казваше, че е сита. Не можех да я накарам да яде. — Тя колко ти плащаше?

— По долар на час — казвам аз малко засрамена. Пет години работих при нея, а дори не ми даваше минималната надница.

— Тогава аз ще ти плащам два.

Дъхът ми спира.

— Господин Джони кога излиза сутрин? — питам аз, докато почиствам парчетата масло, които се топят по кухненския плот, без дори да са сложени в чиния.

— В шест. Не обича да се мотае тук без работа. Връща се от службата си за недвижими имоти към пет часа.

След като правя няколко сметки, виждам, че дори и с по-малкото работни часове ще получавам повече пари. Но няма как да ми плащат, ако господинът ме застреля.

— Тогава ще си тръгвам в три часа. Да имам два часа на идване и на връщане, та да не му се мяркам пред очите.

— Добре — кима тя. — Най-добре да внимаваме. — На задните стълби госпожа Силия изхвърля тортата в хартиена торба. — Ще трябва да я скрия на дъното на кофата за боклук, за да не разбере Джони, че пак съм изгорила сладкиша.

Взимам торбата от ръцете й.

— Господин Джони няма да разбере нищо. Ще я изхвърля у дома.

— О, благодаря ти! — Госпожа Силия поклаща глава, все едно това е най-милото нещо, което някой е правил за нея. Свива дланите си в юмручета под брадичката.

Аз тръгвам към колата си. Сядам на хлътналата седалка на форда, за който Лирой все още плаща на шефа си по дванайсет долара седмично. Залива ме облекчение. Най-сетне си намерих работа. Няма да се налага да се местя на Северния полюс. Как само ще се разочарова Дядо Коледа!

— Седни си на дупето, Мини, защото ще ти обясня какви са правилата, когато работиш в къщата на бяла дама.

Беше четиринайсетият ми рожден ден. Седях на малката дървена маса в кухнята на мама и хвърлях по един поглед на карамелената торта, която изстиваше на полицата и чакаше да й сложат глазура. Рожденият ми ден бе единственият ден в годината, когато ми позволяваха да ям колкото си искам. Щях да напусна училище и да започна първата си истинска работа. Мама искаше да остана и да уча до девети клас — мечтата й беше да стана учителка, а не да работя в къщата на госпожа Уудра. Но с болното сърце на сестра ми и все пияния ми баща, оставаше ние с мама да издържаме семейството. Вече бях свикнала с домакинската работа. Почти винаги след училище аз готвех и чистех. Но след като започвах работа в чужда къща, кой щеше да се грижи за нашата? Мама ме хвана за раменете и ме завъртя, за да гледам към нея, а не в тортата. Тя не си поплюваше. Беше много точна. Не взимаше нищо даром. Размаха пръст в лицето ми, при което аз събрах очи.

— Правило номер едно, когато работиш при бяла жена, Мини: не й се бъркаш в работите. Не си вреш носа в нейните проблеми и не ходиш да ревеш при нея със своите. Не можеш да си платиш сметката за тока? Краката много те болят? Запомни едно: белите хора не са ти приятели. Не искат и да чуват за твоите проблеми. А когато госпожа бялата дама хване мъжа си със съседката, ти не се бъркаш, разбра ли ме?

Правило номер две: бялата дама никога не трябва да те хваща как седиш на тоалетната й. Не ме интересува дали ти се ходи толкова много, че да напира и в плитките ти. Ако няма външна тоалетна за прислугата, ще дебнеш да я няма и ще ходиш в тоалетна, която тя не използва.

Правило номер три — мама пак ми завъртя брадичката, за да я погледна, защото очите ми отново се бяха приковали в тортата. — Правило номер три: когато готвиш храна за други хора, я пробваш с отделна лъжица. Ако си пъхнеш лъжицата в устата, докато си мислиш, че никой не те вижда, и после пак я върнеш в тенджерата, направо можеш да изхвърлиш цялата манджа.

Правило номер четири: използваш една и съща чаша, вилица и чиния всеки ден. Дръж ги в отделен шкаф и кажи на бялата жена, че това са приборите, които ще използваш.

Правило номер пет: ще ядеш в кухнята.

Правило номер шест: няма да удряш децата й. Белите хора обичат те да си ги бият.

Правило номер седем: това е последното правило, Мини. Слушаш ли ме? Никакво мърморене.

— Мамо, знам…

— О, да не мислиш, че не те чувам как си мърмориш, че трябва да изчистиш кюнеца, както и за последните парченца пилешко, които са останали за горкичката Мини. Ако си отвориш устата пред бяла жена сутринта, още следобед ще си на улицата.

Виждах как мама се държи, когато госпожа Уудра я караше до вкъщи. Все повтаряше „Да, госпожо“, „Не, госпожо“, „Много съм ви благодарна, госпожо.“ Защо и аз трябва да се държа така? Знам как да си отстоявам своето.

— А сега ела и прегърни майка си силно на рождения си ден! Боже, тежиш цял тон, Мини.

— Цял ден не съм хапвала, кога ша ядем торта?

— Не казвай „ша“, а говори правилно. Не съм те възпитала да говориш като простачка.

През първия си ден в къщата на бялата дама изядох сандвича си с шунка в кухнята, сложих си чинията на отделно място в шкафа. Когато онази малка нахалница ми скри дамската чанта във фурната, не я нашляпах по дупето. Но когато бялата госпожа рече: „Изпери всички дрехи на ръка, а после ги сложи в пералнята да се изплакнат“, аз й отвърнах: „Защо да ги пера на ръка, след като електрическата пералня може да ги изпере изцяло? Това е страшна загуба на време.“ Бялата жена ми се усмихна и пет минути по-късно се озовах на улицата.

С работата при госпожа Силия ще мога сутрин да водя децата до основно училище „Спан“, а следобед да се прибирам и да ми остава малко време за мен. Не съм подрямвала следобед, откакто през 1957 г. се роди Киндра, но с работното време от осем до три часа, ако поискам, ще мога да си поспивам по малко всеки ден. Тъй като до къщата на госпожа Силия не ходи автобус, ще трябва да взимам колата на Лирой.

— Няма да ми взимаш колата всеки ден, жено, ами ако трябва да работя дневна смяна и ми се наложи…

Тя ще ми плаща по седемдесет долара в брой всеки петък, Лирой.

— Е, може да взимам колелото на Шугър.

Във вторник, деня след интервюто, паркирам колата зад един завой надолу по пътя от къщата на госпожа Силия, за да не се вижда. Притичвам по пустия път и минавам по алеята. Не срещам други коли. — Тук съм, госпожо Силия — надничам аз в спалнята й онази сутрин и я виждам, подпряла се на лакът върху покривката на леглото с идеален грим и облечена с прилепнали официални дрехи, нищо че е вторник, да чете глупостите в „Холивуд Дайджест“, все едно е Светата Библия.

— Добро утро, Мини! Много се радвам да те видя — казва тя, а аз настръхвам, като видя някоя бяла дама да се държи толкова любезно.

Оглеждам спалнята и преценявам каква работа ме чака. Стаята е голяма, с кремав килим, жълто легло с балдахин, два големи жълти стола с възглавници. И е подредена, по пода няма дрехи. Леглото е застлано. Одеялото на стола е сгънато прилежно. Но не спирам да се оглеждам. Усещам го. Нещо не е наред.

— Кога ще ми дадеш първия готварски урок? — пита тя. — Може ли да започнем днес?

— По-добре след няколко дни, след като отидете до магазина и купите необходимите продукти.

Тя се замисля за секунда и отвръща:

— Може би ти трябва да отидеш, Мини, защото знаеш какво да купиш.

Поглеждам я. Повечето бели жени обичат сами да пазаруват.

— Добре тогава, ще отида утре сутрин. Забелязвам малка розова мъхеста черга, постлана върху килима пред вратата на банята. Поставена е диагонално. Не съм аранжор, но знам, че розовата постелка не отива на жълта стая. — Госпожо Силия, преди да се захвана за работа, трябва да ми кажете кога точно планирате да кажете на господин Джони за мен.

Тя поглежда към списанието в скута си.

— След няколко месеца, предполагам. Дотогава трябва да се науча да готвя и разни други неща.

— Под няколко месеца два ли имате предвид?

Тя прехапва намазаната си с червило устна.

— Мислех си по-скоро за… четири.

„Моля?“ Няма да работя четири месеца като укриващ се престъпник.

— Няма да му кажете чак до 1963 г.? Не, госпожо, ще му кажете преди Коледа.

Тя въздъхва.

— Добре, но чак по Коледа.

Правя няколко сметки.

— Това прави още сто и… шестнайсет дни. Ще му кажете след сто и шестнайсет дни.

Тя се намръщва разтревожено. Предполагам, че не е очаквала една прислужница да умее да смята толкова добре. Накрая промърморва:

— Добре.

Тогава й казвам да отиде в дневната и да ме остави да си свърша работата в спалнята. След като тя излиза, оглеждам внимателно спретнатата стая. Отварям много бавно дрешника й и точно както си мисля, върху главата ми се изсипват петдесет неща. После поглеждам под леглото и намирам достатъчно мръсни дрехи, за да заключа, че не е прала от месеци. Във всяко чекмедже цари бъркотия, във всяка дупчица са скрити мръсни дрехи и сгънати на топка дамски чорапи. Намирам петнайсет кутии с нови ризи за господин Джони, за да не разбере той, че госпожа Силия не умее да пере и да глади. Накрая вдигам смешната розова постелка. Под нея виждам голямо петно с цвят на ръжда. Побиват ме тръпки.

Същия следобед с госпожа Силия правим списък какво ще готвим до края на седмицата, а на следващата сутрин отивам да напазарувам. Отнема ми обаче два пъти повече време, защото трябва да се замъкна чак в центъра, до супермаркета на белите, „Джитни“, вместо до магазин „Пигли Уигли“, който е до нас, тъй като предполагам, че тя няма да иска храна от магазин за черни. Не я обвинявам — там картофите имат трисантиметрови кълнове, а млякото е почти вкиснато.

Когато пристигам на работа, съм готова да се разправям за причините, поради които съм закъсняла, но госпожа Силия лежи на леглото като предния ден и ми се усмихва, все едно не я интересува. Наконтила се е, а няма да ходи никъде. Седи на леглото пет часа и чете списания. Става само за да си вземе чаша мляко или да пишка.

Но аз не задавам въпроси. Аз съм само прислужница. След като почиствам кухнята, отивам в хола. Спирам на прага и поглеждам съсредоточено мечката гризли. Висока е над два метра и зъбите й са оголени. Ноктите й са дълги и извити като на вещица. В краката й лежи ловен нож с дръжка от кост. Приближавам се и виждам, че по козината се е напластила прах. Между челюстите й виси паяжина. Първо изтупвам прахта с метлата, но тя здраво се е набила в козината. Взимам парцал и се опитвам да забърша мечката, но пищя всеки път, когато острите косми докосват ръката ми. Какво да ги правиш белите! Имам предвид, че съм чистила всичко — от хладилници до задници, но защо тази жена си мисли, че мога да изчистя проклетата мечка гризли?

Отивам да взема прахосмукачката. Изсмуквам прахта и освен няколкото петна изтъняла козина, където съм се престарала с почистването, ми се струва, че се получи доста добре. След като приключвам с мечката, забърсвам прахоляка от луксозните книги, които никой не чете, от копчетата на шинела от армията на Конфедерацията, от сребърния пистолет.

На масата, сложена в златна рамка, стои снимка на госпожа Силия и господин Джони пред олтара и аз я разглеждам по-отблизо, за да видя що за човек е той. Надявам се, че ще е дебел и късокрак, в случай че ми се наложи да бягам, но мъжът на снимката изобщо не е такъв. Той е силен, висок, як. А и го познавам. Господи! Той ходеше години наред с госпожа Хили, по времето, когато започнах работа при госпожа Уолтърс. Не съм се запознавала с него, но го бях виждала достатъчно често, за да съм сигурна. Потръпвам, а страховете ми се утрояват. Защото само този факт говори достатъчно за него.

В един часа госпожа Силия влиза в кухнята и заявява, че е готова за урока си по готвене. Настанява се на един висок стол. Облечена е с прилепнал червен пуловер и червена пола и носи достатъчно грим, че да уплаши и проститутка.

— Какво можете да готвите? — питам я аз.

Тя се замисля и сбърчва чело.

— Може би е най-добре да започнем от начало.

— Все трябва да можете нещо. Майка ви не ви ли е учила като малка?

Тя поглежда към обутите си в мрежести чорапи крака и казва:

— Мога да правя качамак.

Не се сдържам и се разсмивам.

— А какво друго можете да правите, освен качамак?

— Мога да сваря картофи — гласът й става още по-тих. — Мога да приготвям и грис. Там, където живеех, нямахме електричество. Но съм готова да се науча как се готви на истинска печка.

Господи! Досега не бях срещала бял човек, по-беден от мен, освен лудия господин Уоли, дето живее зад магазина за фураж и яде от храната за котки.

— Храните съпруга си с качамак и грис всеки ден ли?

Госпожа Силия кимва.

— Но ти ще ме научиш да готвя, нали?

— Ще се опитам — казвам аз, макар досега да не съм нареждала на бяла жена какво да прави и не знам откъде да започна. Подръпвам си чорапите и обмислям как да действам. Накрая й посочвам към консервната кутия на кухненския плот.

— Ако има нещо, което трябва да знаете за готвенето, то е това.

— Това не е ли просто мас?

— Не, не е просто мас — отвръщам аз. — Това е най-важното готварско откритие от майонезата в буркан досега.

— Какво й е толкова специалното на — сбърчва нос тя — свинската мазнина?

— Не е свинска, а растителна мазнина. — Кой на този свят не знае какво е маргарин „Криско“? — Нямате представа колко много неща можете да правите с него!

Тя свива рамене:

— Да пържа?

— Не само да пържите. Ако нещо лепкаво се заплете в косата ви, като дъвка например? — Размахвам пръст към кутията с маргарин. — Точно така, „Криско“. Ако намажете с него дупето на бебе, ще забравите за обривите от пелените. — Пускам три лъжици от мазнината в черна тенджерка. — Кълна се, виждала съм и жени, които се мажат с него под очите и го слагат на напуканите ходила на мъжете си.

— Виж колко хубаво изглежда — казва тя. — Като бяла глазура за торта.

— Можете да чистите с него лепилото от етикетите с цените, да смазвате пантите на вратата. Ако спре токът, забучете фитил в кутията и ще гори като свещ.

Включвам котлона на газовата печка и гледаме как маргаринът се топи в тенджерата.

— И отгоре на всичко, в него можете да пържите и пилешко.

— Добре — казва тя, силно съсредоточена. — После какво следва?

— Накиснах пилето в мътеница — отвръщам аз. — Сега смесете сухите съставки. — Сипвам брашно, сол, още сол, пипер, червен пипер и щипка лют пипер в хартиен готварски плик. — Сега сложете вътре парчетата пиле и разклатете плика.

Госпожа Силия слага в плика сурово пилешко бутче и го разтърсва.

— Така ли? Също като в рекламите на галета по телевизията?

— Да — отвръщам аз и стискам език зад зъбите си, защото това си е голяма обида. — Точно като в рекламата.

Но в същия миг замръзвам. Навън, от пътя долита шум от мотор. Заставам неподвижно и се ослушвам. Виждам как очите на госпожа Силия се разширяват и тя също се заслушва. Мислим си едно и също: ами ако е той? Къде ще се скрия? Шумът от мотора заглъхва. И двете си поемаме дъх.

— Госпожо Силия — стисвам зъби аз, — защо не можете да кажете на господин Джони за мен? Той няма ли да разбере, когато започнете да готвите по-хубаво?

— О, не се бях сетила за това! Може би трябва да поизгорим малко пилето.

Поглеждам я косо. Няма да прегарям никакво пиле. Тя не отговори на въпроса, който й зададох, но скоро ще успея да я накарам да го направи. Поставям много внимателно потъмнялото месо в тигана. То започва да бълбука като ручейче и двете гледаме как бутчетата покафеняват. Поглеждам към госпожа Силия, а тя ми се усмихва.

— Какво? Да не съм се изцапала по лицето?

— Не — отвръща тя, а очите й се пълнят със сълзи. Докосва ме по ръката. — Просто съм много благодарна, че си тук.

Издърпвам ръката си от нейната.

— Госпожо Силия, трябва да сте благодарна за много други неща, вместо за мен.

— Знам. — Тя хвърля отвратен поглед на хубавата си кухня, като че ли е изяла нещо развалено. — Никога не съм си и мечтала, че ще имам всичко това.

— Голяма сте късметлийка.

— През целия си живот не съм била по-щастлива.

Не казвам нищо повече. Всъщност под цялата тази щастлива маска тя не изглежда никак щастлива. Същата вечер се обаждам на Ейбълийн. — Вчера госпожа Хили беше на гости у госпожа Лийфолт — казва тя. — Попита дали някой знае къде работиш сега.

— Боже, ако разбере къде работя, ще съсипе всичко! — Бяха минали две седмици от онова ужасно нещо, което причиних на тази жена. Знам си, че си умира да види как ме уволняват.

— Какво рече Лирой, като му каза, че си получила работата? — пита Ейбълийн.

— Ами какво да каже! Закрачи наперено като петел из кухнята, защото децата бяха там — отговарям аз. — Държеше се, все едно сам издържа семейството, а аз работя само за развлечение. После обаче, когато си легнахме, ми се стори, че този стар грубиян, съпругът ми, щеше да се разплаче.

Ейбълийн се разсмива.

— Лирой очевидно е много горд.

— Да, само трябва да се пазя господин Джони да не ме хване.

— Тя не ти ли каза защо не иска мъжът й да знае за теб?

— Рече само, че иска той да си мисли, че тя може да готви и чисти сама. Но не това е причината. Крие нещо от него.

— Гледай как само се наредиха нещата! Госпожа Силия не може да каже на никого, иначе господин Джони ще разбере. А така и госпожа Хили няма да узнае, защото госпожа Силия не може да каже на никого. Ти самата нямаше да го измислиш по-добре.

— А-ха — казвам само аз. Не искам да звуча неблагодарно, защото точно Ейбълийн ми уреди работата. Но няма как да не ми мине през ум, че съм загазила двойно повече не само заради госпожа Хили, ами сега и заради господин Джони.

— Мини, исках да те питам — прочиства си гърлото Ейбълийн — познаваш ли госпожица Скийтър?

— Онази високата, дето идваше у госпожа Уолтърс да играят бридж ли?

— Да. Какво мислиш за нея?

— Не знам. И тя е бяла като останалите. Защо? Какво е казала за мен?

— Нищо не е казвала за теб — отвръща Ейбълийн. — Просто… преди няколко седмици… Не знам защо не ми излиза от главата. Тя ме попита нещо. Пита ме дали искам да променя нещата. Белите жени никога не питат…

Но в същия миг Лирой излиза с клатушкане от спалнята и си иска кафето, преди да тръгне за нощна смяна.

— Да му се не види, станал е — промърморвам аз. — Казвай набързо.

— А, не, няма значение — отвръща Ейбълийн.

— Какво става? Какво ти е казала тази жена?

— Глупости. Нищо важно.

Глава 4

През първата си седмица при госпожа Силия изтърквам цялата къща, докато не остава нито един парцал, стар чаршаф или скъсан чорап, с който да бърша. През втората седмица пак изчиствам къщата, защото прахолякът като че ли е поникнал наново. На третата седмица оставам доволна от резултата и се захващам с обичайните си задължения. Госпожа Силия всеки ден изглежда така, все едно не може да повярва, че съм се върнала на работа. Единствено аз нарушавам тишината около нея. А у дома винаги е пълно — пет деца, съседи и съпруг.

През повечето дни, когато ходя у госпожа Силия, съм благодарна за спокойствието. Разпределям домакинските си задължения по дни според работата, с която се захващам: в понеделник полирам мебелите. Във вторник пера и гладя проклетите чаршафи, това е най-омразният ми ден. В сряда здраво изтърквам ваната, макар да я бърша всяка сутрин. В четвъртък лъскам подовете и чистя килимите с прахосмукачката, а старинните черги мета на ръка, за да не им падат космите. В петък готвя храната за събота и неделя и други такива. А иначе всеки ден бърша с парцала, пера дрехи и гладя ризи, за да не се трупат по много и като цяло да е чисто. Мия прозорците и лъскам среброто, когато се налага.

Тъй като госпожа Силия няма деца, за които да се грижа, остава предостатъчно време за така наречените й готварски уроци. Госпожа Силия не кани гости, затова приготвяме само вечеря за нея и господин Джони: свински котлети, пържено пиле, печено говеждо, пай с пилешко, агнешки врат, печена шунка, пържени домати, картофено пюре и гарнитура от зеленчуци. Или по-скоро аз готвя, а госпожа Силия се върти и прилича повече на петгодишно дете, отколкото на богата дама, с чиито пари си плащам наема. След като урокът приключи, тя веднага отива да си легне. Всъщност госпожа Силия изминава няколко метра само когато идва до кухнята за урока си или когато през два-три дни се промъква на горния етаж в зловещите стаи.

Не я знам какви ги върши на втория етаж. Мястото не ми харесва. Онези спални би трябвало да са пълни с деца, които да се смеят, да викат и да омазват навсякъде. Но не ми влиза в работата как си прекарва дните госпожа Силия и ако питате мен, съм доволна, че не ми се пречка. Случвало ми се е да ходя след разни жени с метла в едната ръка и кофа за боклук в другата, за да смогвам да изчистя. Докато тя си лежи в леглото, ще имам работа. Тя няма деца, нищо не прави по цял ден и е най-мързеливата жена, която съм виждала. По-мързелива дори от сестра ми Дорийна, която не си помръдваше и малкия пръст, докато бяхме малки, защото имаше порок на сърцето. По-късно разбрахме, че това е било просто муха на рентгеновия апарат. Госпожа Силия не само не става от леглото, а изобщо не излиза от къщата, освен когато ходи да й фризират косата и да й подстрижат връхчетата. Откакто съм при нея, това се е случило само веднъж. На трийсет и шест години съм, а още чувам гласа на майка си: „Не ти влиза в работата.“ Интересно ми е обаче какво от живота навън плаши толкова тази жена.

Всяка седмица, когато дойде време за плащане, аз напомням на госпожа Силия:

— Още деветдесет и девет дни, докато кажете на господин Джони за мен.

— Боже, как лети времето! — казва тя разтревожено. — Тази сутрин една котка скочи на верандата и щях да получа удар, защото си помислих, че е господин Джони.

И госпожа Силия, също като мен, започва да нервничи, колкото повече наближава крайният срок. Нямам представа какво ще направи мъжът й, когато му каже. Може да й нареди да ме уволни.

— Надявам се времето да ни стигне, Мини. Мислиш ли, че се справям по-добре с готвенето? — пита тя, а аз я поглеждам.

Има хубава усмивка, равни бели зъби, но е най-лошата готвачка, която съм виждала. Затова се въздържам да й отговоря и й показвам най-простите неща, защото искам да се научи, при това бързо. Разбирате ли, искам тя да обясни на съпруга си защо една деветдесеткилограмова негърка има ключ за къщата. Искам да му каже защо всеки ден сребърните прибори и стокаратовите рубинени обеци на госпожа Силия са в ръцете ми. Той трябва да разбере, преди някой хубав ден да ме завари и да се обади на полицията. Или да си спести десетте цента за телефонен разговор и сам да свърши работата.

— Махате сухожилието, сипвате достатъчно вода, точно така. Сега пуснете котлона. Виждате ли малкото балонче? Това означава, че водата е достатъчно топла.

Госпожа Силия се взира в тенджерата, все едно там ще прочете бъдещето си.

— А ти доволна ли си от живота, Мини?

— Защо ми задавате подобни въпроси?

— Щастлива ли си?

Разбира се, че съм щастлива. Прекалено щастлива. Голяма къща, голям двор, съпруг, който се грижи за мен. Намръщвам се на госпожа Силия и я поглеждам, за да съм сигурна, че ме е видяла. Защото е толкова типично за белите да се чудят дали са достатъчно щастливи. А всеки път, когато госпожа Силия загаря боба, се опитвам да призова самообладанието, от което, кълнеше се майка ми, не притежавам и грам.

— Добре — казвам през зъби, — ще направим още един тиган, преди господин Джони да се е прибрал.

Ако беше някоя от другите жени, за които съм работила, щях да се радвам да й давам нареждания още час, та да видим дали щеше да им хареса. Но с госпожа Силия и начина, по който ме гледа с големите си очи, все едно съм най-прекрасното нещо, което й се е случвало след изобретяването на лака за коса, направо предпочитам тя да ми заповядва, както си му е редът. Почвам да се чудя дали лежането по цял ден няма нещо общо с това, че не иска да каже на господин Джони за мен. Сигурно и тя вижда подозрението в очите ми, защото един ден като гръм от ясно небе заявява:

— Често сънувам кошмари, че трябва да се върна да живея в Шугар Дич. Затова все лежа — после кимва, като че ли е репетирала репликите си, — защото нощем не спя много добре. Усмихвам й се глуповато, все едно й вярвам, и продължавам да бърша огледалата. — Не ги почиствай напълно. Остави няколко петна. Все си намира нещо — огледалата, подовете, мръсна чаша в мивката или неизпразнената кофа за боклук. — Трябва да изглежда достоверно — казва тя, а аз усещам как за стотен път посягам да измия мръсната чаша. Обичам всичко да е чисто и подредено.

— Ще ми се да се погрижа за онази азалия отвън — казва един ден госпожа Силия.

Легнала е на дивана, докато дават сериала ми, и не престава да ми пречи. Следя „Пътеводна светлина“ от двайсет и четири години, откакто бях на десет и слушах предаванията по радиото на мама. По телевизията пускат реклама на прах за пране „Дрефт“ и госпожа Силия се заглежда през задния прозорец към чернокожия мъж, който почиства листата с гребло. Има толкова азалиеви храсти, че напролет дворът й ще заприлича на сцена от „Отнесени от вихъра“. Не обичам азалии и ненавиждам филма, в който бяха изкарали робството като някакво всенародно веселие. Ако бях на мястото на Мами, щях да кажа на Скарлет да си натика онези зелени пердета в малкото бяло дупе. Да си ушие сама рокля за лов на мъже. — Знам, че розовият храст ще цъфне, ако го окастря — продължава госпожа Силия. — Но най-напред бих отсякла онази мимоза.

— Че какво му е на дървото? — Притискам върха на ютията върху яката на господин Джони. В целия ми двор няма нито един храст, да не говорим за дървета.

— Не ми харесват мъхестите цветове. — Тя се взира в нищото, все едно й е омекнал мозъкът. — Приличат на бебешка косица.

От тези й приказки ме побиват тръпки.

— Разбирате ли от цветя?

Тя въздъхва.

— В Шугар Дич обичах да се грижа за цветята си. Научих се да садя растения, за да поразкрася грозотата наоколо.

— Тогава поизлезте навън — казвам аз и се опитвам да не изглеждам прекалено въодушевена. — Раздвижете се. Подишайте чист въздух.

— Не — въздиша госпожа Силия. — Не бива да тичам насам-натам. Трябва да стоя на едно място.

Наистина започва да ме дразни, че никога не излиза от къщата. Дразни ме и начинът, по който се усмихва, все едно идването на прислужницата сутрин е най-прекрасният момент от деня й. Усещането е като при сърбеж. Всеки ден се опитвам да протегна ръка, за да го почеша, но не достигам мястото. Всеки ден започва да сърби малко по-силно. Всеки ден тя е тук.

— Може би трябва да си намерите приятелки — казвам аз. — В града има много жени на вашата възраст.

Тя се мръщи.

— Опитвам се. Не мога да ти опиша колко пъти звънях на онези жени, за да видя дали имат нужда от помощ за детската благотворителна фондация или да върша нещо от вкъщи. Но те така и не ми отговориха. Нито една от тях.

Не казвам нищо, защото не съм изненадана. С тези изскочили от пазвата й гърди и златистия цвят на косата й.

— Тогава отидете по магазините. Купете си нови дрехи. Занимавайте се с нещата, които другите бели жени правят, когато прислужницата е вкъщи.

— Не, мисля да си почина малко — отвръща тя и две минути по-късно я чувам как се промъква в празните спални на горния етаж.

Клонките на мимозата почукват по прозореца и аз подскачам, и си изгарям палеца. Затварям очи, за да успокоя туптенето на сърцето си. До края на тази каша остават още деветдесет и четири дни, а не знам как ще издържа и минутка повече.

— Мамо, направи ми нещо за ядене. Гладна съм. — Това ми каза снощи най-малката ми дъщеря, Киндра, която е на пет години. С ръка на хълбока и нервно потропваща с крак.

Имам пет деца и се гордея, че ги научих да казват „да, госпожо“ и „моля“, още преди да могат да произнесат „сладко“. Всички, освен едно.

— Няма да ядеш нищо преди вечеря — рекох й аз.

— Защо си толкова лоша? Мразя те! — извика тя и избяга навън.

Вдигнах очи към тавана, защото така и не можах свикна с тези шокиращи думи, дори и с четири деца преди нея. В деня, в който детето ти каже, че те мрази, а всяко дете минава през подобен период, имаш чувството, че някой те е ритнал в корема. Но Киндра… Господи! При нея не е просто период. Това момиче става точно като мен.

Стоя в кухнята на госпожа Силия и си мисля за снощи, за Киндра и голямата й уста, за Бени и астмата му, за съпруга ми Лирой, който миналата седмица два пъти се прибра вкъщи пиян. Знае, че това е едничкото, което не мога да понасям, след като се бях грижила за баща си алкохолик в продължение на десет години — ние с мама се бъхтехме до смърт, за да има пълна бутилка за него. Май трябва да съм по-разстроена заради това, но снощи за извинение Лирой се прибра с торба, пълна с бамя. Знае, че това ми е любимото ядене. Тази вечер ще панирам бамята в царевично брашно и така здраво ще се наям, както майка ми никога не би ми позволила!

Но това не е единствената вкуснотия за деня. Първи октомври е и аз беля праскови. Майката на господин Джони донесла от Мексико две щайги, пълни с тежки като бейзболни топки плодове. Толкова са зрели и сладки, че като ги захапеш, все едно гризеш масло. Не приемам нищо даром от белите дами, защото си знам, че искат да съм им задължена. Но когато госпожа Силия ми каза да си взема дузина праскови за вкъщи, веднага извадих една торба и пъхнах в нея дванайсет плода. Като се прибера след работа, ще ям пържена бамя за вечеря и сладкиш с праскови за десерт.

Гледам как дългата, нащърбена обелка се спуска надолу в умивалника на госпожа Силия и не поглеждам към алеята. Обикновено, когато стоя на кухненската мивка, си имам план за бягство от господин Джони. Кухнята е най-подходящата стая, защото единият прозорец гледа напред към улицата. Високите азалиеви храсти скриват лицето ми, но виждам достатъчно, за да забележа, когато някой се приближава. Ако той влезе през предната врата, задната врата ще ме отведе в гаража. Ако влезе от задния вход, мога да се измъкна през предния. Една друга врата на кухнята води до задния двор, за всеки случай. Но със стичащ се по ръката ми сок и почти опиянена от аромата на плодовете, съм се унесла в беленето на прасковите. Дори не забелязвам синия камион, който паркира отпред. Когато вдигам очи, мъжът е стигнал до средата на коридора. Зървам ивичка бяла риза от модела, който гладя всеки ден, и един крак, обут в тютюневи панталони, като онези, дето ги закачвам в гардероба на господин Джони. Потискам крясъка си. Ножът издрънчава в мивката.

— Госпожо Силия — втурвам се аз в спалнята й, — господин Джони се прибра!

Госпожа Силия скача от леглото по-бързо, отколкото някога съм я виждала да се движи. Започвам да се щурам в кръг. „Накъде да тръгна? В коя посока? Какво стана с плана ми за бягство?“ И тогава взимам бързо решение — банята за гости! Мушвам се вътре и вратата изскърцва. Качвам се на тоалетната чиния, за да не ми види краката в пролуката под вратата. По брадичката ми тече пот и капе на пода. От силната миризма на сапуна с аромат на гардения на мивката ми прилошава. Чувам стъпки. Спирам да дишам. Стъпките спират. Сърцето ми думка като на котка, заклещена в сушилня за дрехи. Ами ако госпожа Силия се направи, че не ме познава, за да не загази? Ако се престори, че съм някоя крадла? „Ненавиждам я! Ненавиждам тази глупачка!“ Ослушвам се, но чувам единствено туптенето на сърцето си… бум-бум, в гърдите си. От позата, която съм заела, глезените ме болят и изпукват. Очите ми свикват с мрака. След минута виждам отражението си в огледалото над мивката. Клекнала съм като идиот върху тоалетната чиния на бяла жена. Само да ме види някой! Да види докъде стигна Мини Джаксън само и само да си изкарва хляба!

Госпожица Скийтър

Глава 5

Профучавам по чакъления път към вкъщи с кадилака на майка ми. Гласът на Патси Клайн по радиото вече дори не се чува от барабаненето на камъчета по вратите на колата. Майка ще побеснее, но аз настъпвам газта още повече. Думите на Хили днес, по време на играта на бридж, не ми излизат от главата. С Хили и Елизабет сме най-добри приятелки още от основното училище „Пауър“. На любимата ми снимка трите седим на скамейките на футболното игрище в прогимназията, сгушени една до друга. Най-хубавото в снимката обаче е, че седалките около нас са празни. Седяхме близо една до друга, защото наистина бяхме близки. В „Ол Мис“[1] с Хили бяхме съквартирантки две години, преди тя да напусне университета, за да се омъжи, а аз останах, за да се дипломирам. Всяка вечер в общежитието на братството „Хи Омега“ навивах косата й на тринайсет ролки. А днес тя заплаши да ме изхвърли от женската организация. Не че особено ме е грижа за организацията, но се почувствах наранена от това, колко лесно приятелката ми е готова да ме отстрани.

Завивам по пътя, който води към „Лонглийф“, памуковата плантация на семейството ми. Тракането на чакъла утихва, когато тръгвам по гладкия жълт прахоляк, и намалявам скоростта, преди майка да ме види как карам. Паркирам пред къщата и излизам от колата.

Майка седи на люлеещия се стол на предната веранда.

— Ела да поседнеш, скъпа — посочва тя с ръка към другия люлеещ се стол до нея. — Паскагула тъкмо излъска подовете. Да ги оставим да изсъхнат.

— Добре, мамо.

Целувам я по напудрената буза. Но не сядам. Облягам се на парапета на верандата и се взирам в обраслите с мъх дъбове в предния двор. Макар да живеем само на пет минути от града, за повечето хора мястото е вече в селския район. Дворът ни е заобиколен от десет хиляди акра полета с памук, който баща ми отглежда, а зелените и здрави растения стигат чак до кръста ми. Няколко чернокожи мъже седят под навеса в далечината и се взират в жегата. Всички чакат едно и също — пъпките на памука да се отворят. Мисля колко са различни отношенията ни с Хили, откакто се прибрах от университета. Но коя от двете ни се е променила — аз или тя?

— Казах ли ти? — пита майка. — Фани Пийтроу се е сгодила.

— Браво на Фани.

— Не мина и месец, откакто започна работа като касиерка в Земеделската банка.

— Това е чудесно, майко.

— Знам — казва тя, а аз се обръщам и срещам погледа й, толкова твърд, че може да счупи и електрическа крушка. — Защо и ти не кандидатстваш за работа като касиерка в банката?

— Не искам да съм касиерка, майко.

Майка ми въздъхва и поглежда с присвити очи шпаньола Шелби, който си ближе задните части. Хвърлям поглед към входната врата, изкушена да нацапам почистения под. Водили сме този разговор безброй пъти.

— Дъщеря ми заминава за четири години в колеж и с какво се връща? — пита тя.

— С диплома!

— Хубавичка хартийка — отвръща майка ми.

— Казах ти. Не срещнах мъж, за когото да искам да се омъжа.

Майка се надига от стола и се приближава до мен, за да я гледам право в гладкото хубаво лице. Облечена е с морскосиня рокля, която пада добре по слабото й тяло. Както обикновено, е с червило, но когато излиза от сянката под палещите лъчи на следобедното слънце, виждам по дрехите й тъмни, засъхнали петна. Присвивам очи, за да разбера дали не ми се привижда.

— Мамо, лошо ли ти е?

— Ако можеше само да проявиш малко находчивост, Юджиния… — Роклята ти е мръсна отпред. Майка скръства ръце. — Говорих с майката на Фани и тя каза, че Фани буквално била залята от възможности, щом се хванала на тази работа.

Зарязвам темата за роклята. Никога няма да мога да обясня на майка, че искам да стана писателка. Тя просто ще изкара желанието ми поредното нещо, което ме отделя от омъжените жени. Не мога да й кажа и за Чарлс Грей, партньора ми в часовете по математика в университета от миналата пролет. Как в четвърти курс се напи и ме целуна, а после стисна ръката ми толкова силно, че трябваше да ме заболи, но на мен ми се стори прекрасно да държи дланта ми и да се взира в очите ми. А после се ожени за високата метър и петдесет Джени Сприг. Трябваше да си намеря апартамент в града, в един от онези блокове, където живееха обикновени неомъжени момичета, стари моми, секретарки, учителки. Но единствения път, когато подметнах на майка да използвам парите от попечителския си фонд, тя избухна в сълзи, при това истински.

— Парите не са за това, Юджиния. Да живееш в някакъв пансион, където вони на странни манджи, а по прозорците са прострени дамски чорапи. А какво ще правиш, като свършат парите? С какво ще живееш? — След това сложи студена кърпа на челото си и цял ден не стана от леглото.

А сега стиска здраво парапета и чака да разбере дали ще направя като дебелата Фани Пийтроу, за да се спася. Собствената ми майка ме гледа, сякаш умът й не може да побере защо изглеждам така, защо съм толкова висока и с такава коса. Косата ми е, меко казано, къдрава. Навита е на толкова малки спиралки, че прилича повече на окосмяване по слабините, отколкото на коса. Почти бяло руса е на цвят и се къса лесно като слама. Кожата ми е светла и макар според някои да прилича на мляко, когато съм сериозна, добива мъртвешка бледост, а аз съм сериозна почти непрекъснато. Освен това хрущялът на носа ми е леко изпъкнал. Но очите ми са сини като метличина, също като на майка. Разправят, че те са най-хубавото в мен.

— Просто трябва да си на място, където можеш да се срещаш с много мъже…

— Мамо — казвам аз просто за да сложа точка на разговора, — толкова ли ще е ужасно, ако не се омъжа?

Майка скръства голите си ръце, сякаш я побиват тръпки от тази мисъл.

— Не смей да говориш така, Юджиния. Защото всяка седмица, когато видя някой мъж, по-висок от метър и осемдесет, в града, си мисля: „Само ако Юджиния положи малко усилия…“ — Тя притиска корема си с ръка, сякаш самата мисъл обостря язвата й.

Събувам чехлите си и слизам по стъпалата на предната веранда, а майка ми вика след мен да си обуя обувките и ме заплашва, че ще хвана гъбички или енцефалит. Ако не носиш обувки, неизбежно ще умреш. Ще умреш и ако нямаш съпруг. Потръпвам от усещането, от което не мога да се отърва, откакто преди три месеца завърших университета. Попаднала съм на място, където вече не се вписвам. При майка и татко със сигурност, може би дори и в компанията на Хили и Елизабет. — … на двайсет и три години си, а аз вече бях родила Карлтън-младши на твоята възраст.

Заставам под цъфналата в розово митра и гледам майка на верандата. Цветовете на хемерокалиса са опадали. Почти септември е. Като бебе не съм била сладка. Когато съм се родила, по-големият ми брат, Карлтън, ме погледнал и заявил на всеослушание в болничната стая:

— Това не е бебе, а комар[2]!

И оттогава ми останал прякорът. Била съм дълга, с дълги крака, тънки като на комар — най-дългото бебе, раждало се някога в баптистката болница, шейсет и три сантиметра. Прозвището ми прилегна още повече и заради острия ми, подобен на клюн, нос, който имах като дете. Майка ми посвети целия си живот в опити да накара хората да ме наричат с истинското ми име — Юджиния. Госпожа Шарлот Бодро Кантрел Филън не обича прякорите.

Когато станах на шестнайсет години, не само не бях красива, но бях и болезнено висока. Толкова висока, че все ме слагаха на последния ред заедно с момчетата за училищните снимки. Толкова висока, че майка ми по цели нощи отпускаше подгъви, подръпваше ръкави, приглаждаше косата ми преди танци, на които никой не ме канеше, и накрая притискаше главата ми, сякаш можеше да ме върне на височината от годините, когато ми повтаряше да не се прегърбвам.

Когато навърших седемнайсет, майка ми вече предпочиташе да страдам от диария, отколкото да стоя изправена. Тя беше висока 1,65м и бе спечелила второ място на конкурса Мис Южна Каролина. Реши, че в моя случай може да се направи само едно. Наръчникът на госпожа Шарлот Филън за намиране на съпруг гласи: „Правило номер едно: хубавото дребно момиче трябва да подчертава красотата си с грим и изправена стойка. Високото и безлично момиче трябва да разполага с попечителски фонд.“ Бях висока метър осемдесет и пет, но разполагах с двайсет и пет хиляди долара, изкарани от памуковата плантация, вложени в сметка на мое име, и ако някой мъж не забележеше красота в тях, Бог ни е свидетел, той не беше достатъчно умен, за да го приемем в семейството.

Детската ми стая е на последния етаж в къщата. Има млечнобяла ламперия с розови купидончета. Тапетите са зелени, с розови цветчета. Всъщност това е мансарда с дълги, коси стени, където на много места не мога да стоя изправена. Еркерният прозорец създава илюзията, че стаята е кръгла. Майка ми по цял ден ми натяква, че трябва да си намеря съпруг, а освен това се налага и да спя в помещение, приличащо на сватбена торта. И въпреки това стаята е моето убежище. Тук горе топлината се събира и изпълва помещението като балон с горещ въздух, което отблъсква другите хора. Стълбите са тесни и на родителите ми им е трудно да ги изкачват. Предишната ни прислужница, Константин, всеки ден заставаше в подножието на стръмното стълбище и го гледаше намръщено, сякаш водеха битка помежду си. Това е единственото, което не харесвах в последния етаж на къщата — стълбите ме разделяха от Константин.

Три дни след разговора с майка ми на предната веранда, разтварям върху бюрото си вестник „Джаксън Джърнъл“ на страницата с обяви за работа. Цяла сутрин майка ме преследва с някаква нова помада за изправяне на косата, а татко седи на верандата, мърмори и проклина нивите с памук, защото се топят като сняг през лятото. Като изключим вредителите, най-лошото, което може да се случи по време на беритба, е да завали дъжд. Едва началото на септември е, а есенните валежи вече започнаха.

С червена химикалка в ръка, преглеждам единствената колона със заглавие „Работа: жени“.

„Универсален магазин «Кенингтънс» търси приветлива продавачка с добри обноски и широка усмивка!“

„Търсим спретната млада секретарка. Не са необходими машинописни умения. Лице за връзка господин Сандърс.“

Боже, след като не иска тя да пише на машина, какво ще я кара да върши?

„Търсим помощник-стенографка, «Пърси & Грей», 1,25 долара на час.“

Тази е нова. Ограждам я с кръг. Няма спор, че в университета учех много старателно. Докато приятелките ми пиеха ром с кока-кола по купоните на братството „Фи Делта Тета“ и приятелите им ги водеха по забави, аз пишех в читалнята с часове — най-вече курсови работи, но също така и разкази, лоши стихове, истории за доктор Килдеър[3], рекламни текстове за цигари „Пал Мал“, жалби, бележки за откупи, неизпратени любовни писма до момчета, които бях виждала на лекциите, но с които никога не бях говорила.

Разбира се, че си мечтаех да излизам с футболист, но истинското ми желание бе един ден да напиша нещо, което хората да прочетат. През последния семестър на четвърти курс кандидатствах само за една работа, но на много хубава длъжност, защото се намираше на хиляда километра от Мисисипи. Пуснах двайсет и две монети от десет цента в телефона в магазин „Оксфорд Март“ и позвъних по обявата за редактор в издателство „Харпър & Роу“ на 33-та улица в Манхатън. Бях прочела обявата в „Ню Йорк Таймс“ в университетската библиотека и изпратих автобиографията си още същия ден. Обнадеждена, дори се обадих за един апартамент под наем на Източна 85-та улица, гарсониера с кухненски бокс за четирийсет и пет долара на месец. От авиокомпания „Делта Еърлайнз“ ми казаха, че еднопосочният билет до летище „Айдълуайлд“ струва седемдесет и три долара. Не проявих достатъчно разум да кандидатствам на повече от едно място, а от издателството така и не ми се обадиха.

Погледът ми се насочва към раздела „Обяви за работа: Мъже“. Има поне четири колони, пълни с длъжности за управители на банки, счетоводители, кредитни инспектори, книговезци. В този раздел фирма „Пърси & Грей“ предлагаха заплащане, по-високо с петдесет цента на час, за помощник-стенограф.

— Госпожице Скийтър, търсят ви по телефона — провиква се Паскагула от подножието на стълбите.

Слизам на долния етаж, където е единственият телефон в къщата. Паскагула ми подава слушалката. Дребна е като дете, няма и метър и петдесет и е черна като нощта. Косата й е къса и къдрава, а бялата й униформа е преправена от шивача, за да пасва на късите й ръце и крака.

— Госпожа Хили ви търси — казва тя и ми подава слушалката с мократа си ръка.

Сядам на бялата желязна маса. Кухнята е голяма, с формата на квадрат, а вътре е горещо. Балатумът на черни и бели шарки е пропукан тук-там и протрит пред мивката. Новата сребриста съдомиялна машина е поставена в средата на стаята и е свързана с маркуч към крана за водата.

— Той идва следващата седмица — казва Хили. — В събота вечер. Свободна ли си?

— Боже, чакай да си проверя тефтера с ангажиментите — отвръщам аз. В гласа на Хили вече не се долавя и следа от спора по време на бриджа. Имам известни подозрения, но изпитвам облекчение.

— Не мога да повярвам, че най-сетне ще се случи — възкликва Хили, защото от месеци се опитва да ми уреди среща с братовчеда на съпруга си. Заела се е сериозно със задачата, макар че той е твърде хубав за мен, да не говорим, че е син на щатски сенатор.

— Не мислиш ли, че е добре първо да… се запознаем? — питам я аз. — Имам предвид, преди да излезем на среща.

— Не се притеснявай. С Уилям ще сме с вас през цялото време.

Въздъхвам. Тази среща се отменя вече два пъти. Мога само да се надявам, че ще се отложи и този път. И въпреки това съм поласкана, че Хили вярва така силно, че мъж като него ще се заинтересува от момиче като мен.

— А, и ела да вземеш бележките — казва Хили. — Искам инициативата ми да бъде поместена в следващия бюлетин на цяла страница до раздела със снимките.

Замълчавам.

— Онова за тоалетните ли? — Макар да бяха минали само няколко дни, откакто Хили повдигна въпроса, докато играехме карти, се надявах да е забравила.

— Казва се „Санитарна инициатива за прислугата…“. Уилям-младши, слизай долу или ще ти откъсна ушите, Юл Мей, ела веднага… и искам материалът да е готов тази седмица.

Редактор съм на бюлетина на женската организация. Но Хили е председателят. И се опитва да ми нарежда какво да публикувам.

— Ще видя. Не знам дали има място — лъжа аз.

Паскагула ме поглежда крадешком от мивката, сякаш чува какво казва Хили. Поглеждам към тоалетната на Константин, която сега се използва от Паскагула. До кухнята е. Вратата е полуотворена и виждам малка стаичка с тоалетна чиния, казанче над нея и електрическа крушка с пожълтял пластмасов абажур. Умивалникът в ъгъла е толкова малък, че едва ще побере водата от една чаша. Никога не съм влизала вътре. Когато бяхме деца, майка ни казваше, че ще ни напляска, ако ходим в тоалетната на Константин. Константин ми липсва повече от всичко на света.

— Тогава направи място — заявява Хили, — защото е изключително важно.

Константин живееше на около километър и половина от нас в малък негърски квартал на име „Хотстак“, кръстен на фабриката за катран, която се намирала там преди. Пътят до „Хотстак“ минава на север покрай фермата ни и откакто се помня, по тази отсечка винаги вървят чернокожи деца, играят си, рият из червения прах, докато стигнат до голямото шосе 49, за да си хванат превоз.

Като малка и аз самата изминавах този километър и половина под палещото слънце. Ако й се примолех и си учех уроците, майка понякога позволяваше на Константин да ме води у тях в петък следобед. След двайсет минути бавен ход минавахме покрай смесения магазин за чернокожи, после покрай магазина за хранителни стоки, зад който мътеха кокошки. По целия път от двете страни се редяха десетки паянтови крайпътни къщи с ламаринени покриви и полегати веранди и една жълта къща, където — всички разправяха — се продавало уиски на черно. Вълнуващо беше да се озова в толкова различен свят, където болезнено съзнавах колко хубави са обувките ми и колко бял е сукманът ми, който Константин бе изгладила. Колкото повече се приближавахме до дома й, толкова по-широко се усмихваше Константин.

— Как е Карл Бърд? — викаше Константин на мъжа, който продаваше корени, седнал на люлеещ се стол в ремаркето на пикапа си. Край него стояха отворени чували с корени от лаврово дърво, лакрица и вероника, готови да бъдат спазарени, а когато спирахме да ги поразгледаме, Константин цялата се оживяваше и всяка следа от скованост в тялото й изчезваше. Тя не беше просто висока, а едра. Имаше и широк ханш и коленете все я боляха. При дънера на ъгъла на нейната улица тя слагаше между устната и венеца си щипка тютюн за дъвчене „Хепи Дейс“ и изплюваше сока на струйка, права като стрела. Беше ми показала черния прах в кръглата тенекиена кутийка, но ми беше рекла:

— Не казвай на майка си.

По пътя винаги се излежаваха крастави кучета с хлътнали кореми. Млада чернокожа жена на име Котешка захапка се провикваше от верандата си:

— Госпожице Скийтър! Да поздравите татко си от мен. Речете му, че съм добре.

Баща ми й беше дал това име преди години. Минавал с колата и видял как бясна котка напада чернокожо момиченце. „Онази котка замалко да я изяде“, беше ми казал татко по-късно. Той убил котката, завел момиченцето на лекар и платил инжекциите против бяс, които трябвало да й бият в продължение на двайсет и един дни.

Малко по-нататък стигахме до къщата на Константин. В нея имаше три стаи, но нямаше килими и аз поглеждах към единствената снимка, която тя пазеше, на бяло момиче. Беше ми разказвала, че се е грижила за него двайсет години в Порт Гибсън. Бях убедена, че знам всичко за Константин — че има една сестра и е израснала във ферма на изполичар в Коринт, Мисисипи. И двамата й родители бяха починали. Не ядеше свинско, носеше дрехи петдесет и втори размер и дамски обувки четирийсет и първи номер. Но аз се взирах в широката усмивка на детето от снимката с малко ревност и се чудех защо не е сложила до нея и моя снимка. Понякога две съседски момичета — Мери Нел и Мери Роун, идваха да си играят с мен. Бяха толкова черни, че не ги различавах, и наричах и двете им Мери.

— Дръж се любезно с чернокожите момиченца, когато ходиш там — каза ми веднъж майка, а аз си спомням как я погледнах учудено и попитах:

— А защо мислиш, че не бих се държала любезно?

Но майка така и не ми обясни. След около час татко идваше да ме вземе, слизаше от колата и даваше на Константин един долар. Константин нито веднъж не го покани да влезе. Още тогава разбирах, че сме на нейна територия и в собствената си къща тя не е длъжна да се държи любезно с никого. След това татко ме водеше в магазина за чернокожи, откъдето ми купуваше безалкохолно и близалка.

— Не казвай на майка си, че дадох на Константин нещичко отгоре.

— Добре, татко — отвръщах аз.

Това беше единствената тайна, която пазехме помежду си с баща ми. Бях на тринайсет, когато за пръв път ме нарекоха грозна. Каза го един богат приятел на брат ми Карлтън, който бе дошъл на гости, за да стрелят с пушки на нивата.

— Защо плачеш, момиче? — попита ме Константин в кухнята.

Казах й разплакана как ме е нарекло момчето.

— И така ли е?

Аз спрях да плача и примигнах.

— Кое дали е така?

— Виж сега, Юджиния — рече тя, тъй като Константин единствена от време на време спазваше правилото на мама. — Грозното е вътре. Грозен е лошият, злият човек. Ти от тези хора ли си?

— Не знам. Мисля, че не — изхлипах аз.

Константин седна до мен на кухненската маса. Чух как подутите й стави изпукват. Тя силно притисна палец в дланта ми. И двете знаехме, че това означава: „Слушай. Чуй ме“.

— Всяка сутрин, докато не те погребат мъртва в земята, ще трябва да взимаш това решение. — Константин седеше толкова близо, че виждах черните й венци. — Трябва да се запиташ: „Да вярвам ли на онова, което глупаците казаха днес за мен?“

Тя продължи да притиска палеца си в дланта ми. Бях достатъчно умна, за да се досетя, че има предвид белите хора. Но въпреки че все още се чувствах ужасно и знаех, че най-вероятно съм грозна, за пръв път тя говореше с мен, все едно съм нещо повече от бялото дете на майка си. През целия ми живот ми бяха втълпявали какви трябва да са убежденията ми за политиката, за чернокожите, за поведението на едно момиче. Но с палеца на Константин, притиснат в дланта ми, осъзнах, че всъщност имам избор в какво да вярвам.

Константин идваше на работа вкъщи в шест часа сутринта, а по време на беритба пристигаше в пет. Така успяваше да приготви сухарите и заливката за попарата на татко, преди той да тръгне за полето. Почти всеки ден, когато се събудех, тя вече беше в кухнята, а от радиото на кухненската маса звучеше гласът на отец Грийн. Щом ме видеше, тя се усмихваше:

— Добро утро, хубавице!

Аз сядах на масата и й разказвах какво съм сънувала. Според нея сънищата предсказваха бъдещето.

— Бях в мансардата и гледах надолу към фермата — казвах й аз. — Виждах върховете на дърветата.

— Ще станеш мозъчен хирург! Най-високата част на къщата е символ на главата.

Майка закусваше рано в трапезарията, а после се преместваше в дневната, за да бродира или да пише писма до мисионери в Африка. От зеления си фотьойл виждаше кой къде ходи почти в цялата къща. Оставах поразена какво забелязваше във външния ми вид за частицата от секундата, която ми трябваше, за да премина покрай вратата. Профучавах оттам като стрела, като покрай голяма мишена, по която майка мяташе стрелички.

— Юджиния, знаеш, че вкъщи не се дъвче дъвка.

— Юджиния, намажи със спирт тази пъпка.

— Юджиния, качи се горе и си среши косата, ами ако някой дойде неочаквано на гости?

Научих, че чорапите са по-добро средство за незабелязано придвижване, отколкото обувките. Научих се да използвам задната врата. Научих се да нося шапки и да закривам лицето си с ръце, когато минавах оттам. Но най-вече се научих да стоя в кухнята.

В „Лонглийф“ един летен месец можеше да се проточи с години. Нямах приятели, които да идват на гости всеки ден — живеехме твърде далеч от кварталите на белите. В града Хили и Елизабет прекарваха съботите и неделите ту в дома на едната, ту в дома на другата, докато на мен ми позволяваха да излизам или да ми идват гости през уикенд. Много се оплаквах заради това. Понякога приемах за даденост присъствието на Константин, но ми се струва, че през повечето време осъзнавах какъв късмет имам, че тя е до мен.

Когато станах на четиринайсет, започнах да пуша. Отмъквах си по някоя цигара от кутиите „Марлборо“, които Карлтън държеше в едно чекмедже в скрина си. Той беше почти на осемнайсет години и никой не възразяваше, че пуши от години където си поиска в къщата или навън на полето с татко. Татко понякога пушеше лула, но не си падаше по цигарите, а майка изобщо не пушеше, макар че повечето от приятелките й бяха пушачки.

Майка заяви, че не иска да ме вижда с цигара, докато не стана на седемнайсет. Аз се промъквах в задния двор и сядах на люлката, направена от автомобилна гума, за да се крия зад големия стар дъб. Майка имаше орлово око, но обонянието й беше страшно притъпено. Константин обаче разбра веднага. Тя ме погледна с присвити очи и лека усмивка, но не каза нищо. Ако майка тръгнеше към задната веранда, докато аз се криех зад дървото, Константин се втурваше навън и почваше да бие с метлата по металния парапет на стълбите.

— Какво правиш, Константин? — питаше я майка, но през това време аз вече бях изгасила цигарата и бях хвърлила фаса в една хралупа на дървото.

— Чистя тази стара метла, госпожо Шарлот.

— Намери начин да вършиш това по-тихо, моля те. Ох, Юджиния, като че ли си пораснала с два сантиметра през нощта. Какво ще те правя? Отиди да… си облечеш рокля, която ти става.

— Да, госпожо — казвахме в един глас с Константин и крадешком се споглеждахме с усмивка. Колко прекрасно е да имаш с кого да споделяш тайните си! Предполагам, че така щеше да бъде, ако имах брат или сестра на моите години. Но не ставаше въпрос само за пушенето или криенето от майка. Исках да имам някой, който да ме погледне и след като собствената ми майка се тормози почти до смърт, че съм уродливо висока, къдрава и странна, да ми каже само с поглед: „На мен ми харесваш и така.“ Въпреки това Константин невинаги ме успокояваше. Когато бях на петнайсет, едно ново момиче ме посочи с пръст и попита: „Кой е този щъркел?“ Дори Хили се подсмихна, преди да ме дръпне настрани, все едно не сме я чули.

— Колко си висока, Константин? — попитах я аз, без да успея да сдържа сълзите си.

Константин ме погледна с присвити очи.

— А ти колко си висока? — Метър и осемдесет и пет — изплаках аз. — Вече съм по-висока и от треньора на момчешкия баскетболен отбор.

— Е, аз съм метър и деветдесет, така че престани да се самосъжаляваш.

Константин беше единствената жена, на която се възхищавах и която гледах право в очите. Първото, което се набиваше на очи в Константин, освен височината й, бяха очите й. Светлокафяви на цвят, те се открояваха удивително с медния си нюанс на фона на тъмната й кожа. Никога не бях виждала чернокож човек със светлокафяви очи. Всъщност нюансите на кафявото в Константин бяха безбройни. Лактите й бяха съвсем черни, покрити с бял прашец през зимата. Кожата на ръцете, врата и лицето й бе с цвят на тъмен махагон. Дланите й имаха оранжев оттенък, поради което се чудех дали и кожата на ходилата й не е със същия цвят, но така й не я видях боса.

— Тази събота и неделя сме само двете — усмихна ми се тя.

Този уикенд майка и татко щяха да водят Карлтън да разгледа университета на Луизиана и университета Тулейн в Ню Орлиънс. Следващата година брат ми отиваше в колеж. Същата сутрин татко беше преместил походното легло в кухнята, до банята. Там спеше Константин, когато нощуваше вкъщи.

— Отиди да видиш какво съм ти донесла — каза тя и посочи към килера за метлите.

Отворих вратата и в чатнатата й видях пъхнат пъзел от петстотин части с картинка на връх Ръшмор. Това бе любимото ни занимание, когато тя оставаше да преспи у нас. Същата вечер часове наред хрускахме фъстъци и ровехме из парченцата от мозайката, пръснати по кухненската маса. Навън бушуваше буря, но в стаята беше уютно и ние отделяхме упорито крайните парченца. Крушката в кухнята примигваше.

— Кой е този? — попита Константин, докато разглеждаше кутията от пъзела през очилата си с черни рамки.

— Това е Джеферсън.

— Така е. Ами този?

— Това е… — наведох се напред: — мисля, че това е… Рузвелт.

— Аз познавам само Линкълн. Той прилича на татко ми.

Застинах с парченце от пъзела в ръце. Бях четиринайсетгодишна и в училище не бях изкарвала по-слаба оценка от шестица. Бях умна, но и страшно наивна. Константин захлупи капака върху кутията и отново се взря в парченцата.

— Защото татко ти е бил толкова… висок ли? — попитах я аз.

Тя се изкикоти.

— Защото татко ми беше бял. Височината съм я взела от мама.

Поставих парченцето на масата.

— Баща ти… е бил бял, а майка ти… чернокожа?

— Да — рече с усмивка тя, докато съединяваше две парченца. — Я виж, съвпадат.

Исках да й задам толкова много въпроси! Кой е бил баща й? Какъв е бил? Знаех, че не е бил женен за майката на Константин, защото това беше незаконно. Извадих цигара от тайните си запаси, които бях донесла на масата. Бях на четиринайсет, но се чувствах страшно голяма. Запалих. В същото време лампата на тавана с меко бръмчене примижа до мътно кафяво.

— О, как ме обичаше татко ми! Все казваше, че съм му любимката — Константин се облегна на стола. — Идваше вкъщи всяка събота следобед, а веднъж ми подари комплект от десет панделки за коса в десет различни цвята. Беше ги донесъл от Париж, бяха направени от японска коприна. Сядах в скута му в мига, в който пристигнеше, и не ставах, докато не си тръгнеше, а мама пускаше Беси Смит на грамофона, който той й беше подарил, и двамата пеехме: „Няма съмнение колко е странно, че никой не те познава, когато си в беда“.

Аз слушах с широко отворени очи, напълно оглупяла, стоплена от гласа й на фона на мъждукащата светлина. Ако шоколадът беше звук, то той щеше да представлява гласът на Константин, когато пееше. Ако песните имаха цвят, то те щяха да са с цвета на шоколад.

— Един път плачех от мъка и предполагам, е имало куп неща, заради които съм била разстроена — това, че съм бедна, че се къпех със студена вода, че имах развален зъб, не знам. Но той хвана главата ми с ръце и ме прегръща цяла вечност. Когато вдигнах очи, видях, че и той плаче… и тогава той направи онова, което ти показах, така че знаеш какво означава. Притисна палец в дланта ми и каза, че… съжалява.

Двете седяхме и се взирахме в парченцата от пъзела. Майка едва ли би искала да знам, че бащата на Константин е бил бял, че й се е извинил за начина, по който стояха нещата. Аз не биваше да научавам такива работи. Имах чувството, че Константин ми е направила подарък. Допуших си цигарата и я угасих в сребърния пепелник за гости. Светлината от лампата отново стана по-ярка. Константин ми се усмихна и аз също й отвърнах с усмивка.

— Защо досега не си ми разказвала това? — попитах аз и я погледнах право в светлокафявите очи.

— Нямам право да ти го казвам, Скийтър.

— Но защо? — Тя знаеше всичко за мен и семейството ми. Защо й е да пази тайни от мен?

Константин се взираше в мен, а в очите й забелязах дълбока, мрачна тъга. След известно време тя рече:

— За някои неща просто не бива да говоря.

Когато дойде моят ред да замина за колежа, майка си изплака очите, докато с татко се отдалечавахме в камиона. Но аз се почувствах свободна. Тръгвах си от фермата, тръгвах си от критиките. Искаше ми се да попитам майка: „Не си ли доволна? Не изпитваш ли облекчение, че вече няма да ти се налага всеки ден да се тревожиш за мен?“ Но майка изглеждаше нещастна.

Аз бях най-щастливият човек в общежитието на първокурсниците. Пишех на Константин по едно писмо седмично, разказвах й за стаята, лекциите, студентското братство. Трябваше да адресирам писмата до фермата, защото от пощата не доставяха пратки до „Хотстак“, и се надявах, че майка няма да ги отвори. Два пъти месечно Константин ми отговаряше върху хартия за печене, сгъната под формата на плик за писмо. Почеркът й беше хубав, с едри букви, макар редовете да се спускаха под изкривен ъгъл надолу по страницата. Съобщаваше ми за всяка битова дреболия в „Лонглийф“: „Болките в гърба ми са силни, но краката ме болят повече.“ Или: „Миксерът се отчупи от поставката и полетя из кухнята, а котката изпищя и избяга. Оттогава не съм я виждала.“

Пишеше ми, че татко настинал или че в църквата й щяла да идва да говори Роза Паркс. Често искаше да знае дали съм щастлива и подробности, свързани с това. Писмата ни приличаха на едногодишен разговор, в който си отговаряхме на въпроси и който продължаваше лично по Коледа и през летните ваканции.

Писмата на майка гласяха: „Казвай си молитвата!“ и „Не носи обувки с токчета, защото изглеждаш прекалено висока“, прикачени към чек за трийсет и пет долара.

През април на последната ми година в университета получих писмо от Константин, в което тя пишеше: „Имам изненада за теб, Скийтър. Толкова се вълнувам, че едва се сдържам да не ти кажа. Но не ми задавай въпроси. Ще видиш сама, когато се прибереш.“ Получих писмото малко преди последните изпити, месец преди дипломирането. И това бе последното писмо, което получих от Константин. Пропуснах церемонията за дипломирането в „Ол Мис“. Всичките ми близки приятелки бяха напуснали университета, за да се омъжат, и не виждах смисъл да карам майка и татко да пътуват три часа с колата само за да ме видят как минавам по подиума, докато майка ми всъщност искаше да ме види как вървя към олтара. Още не ми се бяха обадили от „Харпър & Роу“, затова, вместо да си купя самолетен билет до Ню Йорк, се прибрах до Джаксън в буика на второкурсничката Кей Търнър, притисната на предната седалка от пишещата си машина в краката ми и нейната сватбена рокля, поставена между нас. Следващия месец Кей Търнър щеше да се омъжва за Пърси Станхоуп. Три часа слушах тревогите й за сватбената торта.

Когато се прибрах вкъщи, майка отстъпи крачка назад, за да ме огледа по-добре.

— Е, кожата ти изглежда прекрасно, но косата… — въздъхна тя и поклати глава.

— Къде е Константин? — попитах аз. — В кухнята ли е?

И сякаш съобщаваше прогнозата за времето, майка заяви:

— Константин вече не работи тук. А сега да разопаковаме всички тези куфари, преди дрехите ти да са се съсипали.

Аз се обърнах към нея и примигнах. Стори ми се, че не съм чула правилно.

— Какво каза?

Майка застана по-изправена и започна да приглажда роклята си.

— Константин си замина, Скийтър. Отиде да живее при семейството си в Чикаго.

— Но… как така? В писмата си не ми каза нищо за Чикаго. — Знаех, че не това е изненадата й. Тя имаше да ми съобщи и друга ужасна новина.

Майка си пое дълбоко въздух и изправи гръб.

— Наредих на Константин да не ти пише, че заминава. Не и по средата на последната ти сесия. Ами ако беше изкарала слаби оценки и се беше наложило да останеш там още една година? Бог ми е свидетел, четири години в колеж са предостатъчно.

— И тя… се е съгласила? Да не ми пише и да не ми каже, че си тръгва?

Майка извърна очи и въздъхна:

— Ще обсъдим това по-късно, Юджиния. Ела в кухнята да те запозная с новата ни прислужница Паскагула.

Но аз не последвах майка в кухнята. Стоях и се взирах в куфарите си от колежа, ужасена от мисълта да ги разопаковам тук. Къщата ми се струваше огромна, празна. Навън в нивите с памука бръмчеше комбайн.

През септември не само вече бях изгубила надежда, че от „Харпър & Роу“ ще ми се обадят, но се бях отказала и да търся Константин. Като че ли никой нямаше представа как да се свържа с нея. Накрая престанах да разпитвам защо Константин си е тръгнала. Сякаш просто се бе изпарила. Наложи се да приема, че единствената ми истинска приятелка ме бе оставила сама да се оправям с хората около мен.

[1] Разговорното наименование на Университета на Мисисипи. — Бел.прев. ↑

[2] Скийтър (skeeter) — разпространено предимно в южните американски щати название за комар. — Бел.прев. ↑

[3] Доктор Килдеър — герой от американски телевизионен сериал. — Бел.прев. ↑

Глава 6

Една гореща септемврийска сутрин се събуждам в детското си легло и нахлузвам плетените кожени сандали, които брат ми Карлтън ми донесе от Мексико. Бяха мъжки модел, тъй като очевидно краката на мексиканските момичета не порастват до 41-ви номер. Майка мрази тези обувки и казва, че приличат на боклук. Обличам върху нощницата си една от старите ризи на татко и се измъквам през предната врата. Майка е на задната веранда при Паскагула и Джеймсо, които белят стриди.

— Не бива да оставяш негър и негърка заедно без наблюдение — бе ми прошепнала преди много време майка. — Те не са виновни, но просто не могат да се сдържат.

Слизам по стълбите, за да видя дали екземплярът от „Спасителят в ръжта“, който си бях поръчала по пощата, е в пощенската кутия. Винаги си поръчвам забранените книги от един търговец в Калифорния, който продава на черно. След като щатът Мисисипи не разрешава разпространението им, би трябвало да са хубави.

Когато стигам до края на алеята, сандалите и глезените ми вече са покрити с фин жълт прах. Памуковите полета от двете ми страни са ослепително зелени, натежали от семенниците на растенията. Дъждовете миналия месец съсипаха задните ниви, но повечето насаждения останаха незасегнати и цъфнаха. Листата започваха да се изпъстрят с кафяви петна от дефолианта, а във въздуха още се носеше горчивата миризма на препарата. По главния път не минават коли.

Отварям пощенската кутия. А в нея, под „Домашен журнал за жената“ на майка, има писмо, адресирано до госпожица Юджиния Филън. Червеният релефен надпис в ъгъла гласи: Издателство „Харпър & Роу“. Разкъсвам плика още на пътя, облечена само по нощница и старата риза на татко от „Брукс брадърс“.

4-ти септември, 1962 г.

Уважаема госпожице Филън,

Пиша ви лично в отговор на автобиографията, която изпратихте, защото намирам за възхитително млада дама без никакъв опит да кандидатства за редакторска позиция в престижно издателство като нашето. За тази длъжност е задължително да имате най-малко пет години опит в издателската сфера. Щяхте да знаете това, ако бяхте направили проучване за бранша. Тъй като обаче аз самата някога бях амбициозна млада дама, реших да ви предложа съвет: потърсете в местния си вестник работа на длъжност, за която не се изисква висока квалификация.

В писмото си сте посочили, че „писането ви доставя голямо удоволствие“. Когато не правите копия на мимеографа или не приготвяте кафе на шефа си, се оглеждайте, правете проучвания и пишете. Не си губете времето за очевидните неща. Пишете за онова, което ви смущава, особено ако не притеснява никой друг.

Искрено ваша, Илейн Щайн, главен редактор, отдел Книги за възрастни

Под напечатания на пишеща машина текст има написана на ръка бележка с неравни сини драскулки:

Послепис: Ако наистина сте сериозна, бих искала да прегледам най-добрите ви идеи и да споделя мнението си за тях. Правя това, госпожице Филън, единствено защото някога един човек направи същото за мен.

По главния път с грохот минава камион, пълен с памук. Негърът на мястото до шофьора се навежда през прозореца и ме зяпва. Забравила съм, че съм бяло момиче с тънка нощница. Току-що съм получила писмо, може би дори насърчение, от Ню Йорк и произнасям името на глас: — Илейн Щайн. Никога не съм срещала евреи. Тичам обратно по алеята и гледам писмото да не се вее в ръката ми. Не искам да се измачка. Профучавам нагоре по стълбите покрай виковете на майка ми да сваля мърлявите мексикански мъжки обувки и се захващам да запиша всяко проклето нещо, което ме притеснява, особено онези, които, изглежда, не вълнуват никой друг. Думите на Илейн Щайн кипят във вените ми и аз пиша колкото мога по-бързо. Списъкът се оказва забележително дълъг. На следващия ден съм готова да изпратя първото си писмо до Илейн Щайн. Съставила съм списък с идеите, които според мен представляват добър журналистически материал: ширещата се в Мисисипи неграмотност; големият брой автомобилни катастрофи в страната, предизвикани от пияни шофьори; ограничените възможности за работа на жените… Чак след като пускам писмото, осъзнавам, че май съм избрала идеите, които ще я впечатлят, вместо онези, които наистина ме вълнуват.

Поемам си дълбоко въздух и отварям тежката стъклена врата. Нежна камбанка ме поздравява със звънтенето си. Отсреща ме гледа една не толкова нежна рецепционистка. Тя е огромна и изглежда, й е неудобно на малкия дървен стол.

— Добре дошли в „Джаксън Джърнъл“. С какво мога да ви помогна?

Бях си уговорила среща онзи ден, едва час след като получих писмото на Илейн Щайн. Помолих за интервю за каквато и да било работа. Изненадах се, че пожелаха да се срещнем толкова бързо.

— Имам среща с господин Голдън.

Рецепционистката, облечена в подобна на палатка рокля, се отправя с клатушкане към дъното на помещението. Опитвам се да успокоя треперещите си ръце. Надниквам през отворената врата към малката стая с дървена ламперия в дъното. В нея четирима мъже с костюми блъскат по пишещи машини и дращят с моливи. Изглеждат прегърбени, изпити, а по главите на трима от тях е останала съвсем малко коса под формата на подкова. Стаята е потънала в цигарен дим. Рецепционистката отново се появява, прави жест да я последвам, а в ръката си размахва цигара.

— Ела с мен.

Въпреки притеснението си в главата ми се върти само старото правило от колежа: „Момиче от братството «Хи Омега» никога не върви с цигара в ръка!“ Тръгвам след жената през димната завеса, минаваме между бюрата, от които ме зяпат мъже, и стигаме до кабинета в дъното.

— Затвори я — провиква се господин Голдън веднага щом отварям вратата и пристъпвам в стаята. — Не пускай проклетия дим тук.

Господин Голдън се изправя зад бюрото си. По-нисък е от мен с около петнайсет сантиметра, спретнат, по-млад от родителите ми. Зъбите му са дълги, а изражението му е насмешливо и косата пригладена назад с брилянтин като на злодей.

— Не си ли чула? — попита той. — Миналата седмица съобщиха, че цигарите убиват.

— Не съм го чула. — Надявам се само новината да не е била на първа страница на вестника му.

— Познавам негри на по сто години, които изглеждат по-млади от онези идиоти отвън. — Той отново сяда, но аз оставам права, защото в стаята няма други столове. — Добре. Да видим какво ми носиш.

Подавам му автобиографията си и примерни статии, които бях писала в училище. Израснах с „Джаксън Джърнъл“, отворен върху кухненската маса на фермерската рубрика или на местната спортна страница. Рядко обаче имах време да го чета. Господин Голдън не само разглежда статиите ми, но и ги редактира с червен молив.

— Три години редактор на гимназиалния вестник, две години редактор на университетския вестник, три години редактор на бюлетина на братството „Хи Омега“, специалности английски и журналистика, четвърта по успех във випуска… По дяволите, момиче — промърморва той, — изобщо ли не си се забавлявала?

Прочиствам си гърлото:

— Това… важно ли е? Той вдига очи към мен.

— Необичайно висока си, но мисля, че хубаво момиче като теб щеше да излиза с целия проклет баскетболен отбор.

Взирам се в него и не мога да разбера дали ми се подиграва, или ми прави комплимент.

— Предполагам, че знаеш как да чистиш… — Той отново поглежда към статиите ми и бясно шари по тях с червения молив. Изчервявам се.

Да чистя ли? Не съм тук, за да чистя, а за да пиша.

От пролуката под вратата се просмуква цигарен дим. Сякаш цялата сграда гори. Чувствам се като глупачка да си мисля, че мога просто да дойда и да получа работа като журналист. Той въздъхва тежко и ми подава дебела папка с листове.

— Май ще свършиш работа. Госпожа Мърна ни скъса нервите, сигурно се е напила с лак за коса или нещо подобно. Прочети статиите, напиши отговорите в нейния стил, никой няма да забележи разликата. — Аз… какво? — И взимам папката, защото не знам какво друго да направя. Нямам представа коя е тази госпожа Мърна. Задавам единствения безопасен въпрос, за който се сещам: — Колко казахте, че… плащате?

Той ме оглежда с изненадващо одобрение от ниските ми обувки до пригладената ми коса. Някакъв скрит инстинкт ми подсказва да се усмихна и да прокарам ръка през косата си. Чувствам се неловко, но го правя.

— Осем долара, всеки понеделник. Кимвам и се опитвам да измисля как да го попитам каква точно е работата.

Той се навежда напред.

— Знаеш коя е госпожа Мърна, нали?

— Разбира се. Ние… момичетата, я четем непрекъснато — казвам аз и пак се взираме един в друг толкова дълго, че в далечината някакъв телефон успява да иззвъни три пъти.

— Какво има тогава? Осем не са ли достатъчно? Боже, жено, ходи да чистиш тоалетната на съпруга си за без пари.

Прехапвам устната си. Но преди да промълвя каквото и да било, той обръща очи с досада.

— Добре де, десет. Материалите се предават в четвъртък. Но ако не харесам стила ти, няма да ги отпечатам и няма да платя пукната пара.

Взимам папката и му благодаря, може би прекалено горещо. Той не ми обръща внимание, вдига слушалката и се обажда по телефона още преди да съм излязла от стаята. Качвам се в колата си и потъвам в меката кожа на кадилака. Усмихвам се, докато чета страниците в папката. Току-що си намерих работа. Прибирам се вкъщи и вървя с най-изправената си стойка от дванайсетгодишна, когато започнах рязко да раста на височина. Преливам от гордост. Макар всяка мозъчна клетка да ми повтаря „не“, някак си не мога да се сдържа да не кажа на майка. Нахлувам в дневната и й разказвам как съм си намерила работа да пиша вместо госпожа Мърна — седмична рубрика със съвети за почистване.

— Каква ирония! — Майка изпуска въздишка, която означава, че не си струва изобщо да се коментира.

Паскагула добавя още лед в студения й чай.

— Поне е някакво начало — казвам аз.

— Начало на какво? Да даваш домакински съвети, когато… — Тя отново въздиша бавно и продължително, като спадаща автомобилна гума.

Извръщам очи и се чудя дали и всички останали в града ще си помислят същото. Радостта ми вече се стопява.

— Юджиния, дори не знаеш как се лъскат сребърните прибори, а какво остава за съвети как да се поддържа домът чист.

Притискам папката към гърдите си. Права е, няма да мога да отговоря на нито един от въпросите. И въпреки това си мислех, че поне ще се гордее с мен.

— А и никога няма да срещнеш подходящ мъж, като седиш на пишещата машина. Юджиния, прояви малко разум!

В мен се надига гняв. Отново заставам изправена.

— Да не мислиш, че искам да живея тук? С теб? — Смея се по начин, от който се надявам да я заболи. За миг съзирам болка в очите й.

В отговор на хапливата забележка тя стисва устни. Въпреки това не желая да си взема думите назад, защото най-накрая, най-накрая, казах нещо, в което тя се вслуша. Не помръдвам от мястото си. Искам да чуя как ще отговори. Искам да чуя как казва, че съжалява.

— Трябва да… те попитам нещо, Юджиния — майка мачка носната си кърпичка с гримаса. — Онзи ден четох, че някои… някои момичета се разстройват и започват да им минават през ум разни… хм, противоестествени мисли.

Нямам представа за какво говори. Вдигам очи към вентилатора на тавана. Някой го е нагласил на твърде висока скорост. Трак-трак-трак…

— Ти… намираш ли… мъжете за привлекателни? Минават ли ти противоестествени мисли за… — тя затваря очи — момичета или… жени?

Зяпвам я и ми се ще вентилаторът да се откъсне от тавана и да се стовари върху двете ни.

— Защото в статията пишеше, че има лек, специален чай от корени…

— Майко — казвам аз и стисвам очи, — искам да съм с момичета толкова, колкото ти би искала да си с… Джеймсо. — Тръгвам към вратата. Но хвърлям поглед назад. — Освен, разбира се, ако ти не искаш?

Майка се наежва и ахва. Аз демонстративно тропам, докато се качвам по стълбите. На следващия ден подреждам писмата до госпожа Мърна на спретната купчина. В портмонето си имам трийсет и пет долара, джобните за месеца, които майка все още ми дава. Слизам на долния етаж с широка хрисима усмивка. Тъй като живеем далеч, всеки път, когато реша да изляза извън фермата, трябва да моля майка да взема колата й. Това означава, че редовно трябва да я лъжа, което само по себе си е забавно, но в същото време е и малко унизително.

— Отивам в църквата да видя дали не им трябва помощ в подготовката за неделното училище.

— О, скъпа, това е чудесно. Вземи колата за колкото време искаш.

Снощи реших, че ми е нужна професионална помощ за рубриката. Първо ми хрумна да попитам Паскагула, но почти не я познавам. Освен това няма да понеса майка непрекъснато да души наоколо и пак да ме критикува. Прислужницата на Хили, Юл Мей, е толкова срамежлива, че се съмнявам да иска да ми помогне. Единствената друга прислужница, която виждам достатъчно често, е домашната помощница на Елизабет — Ейбълийн. Ейбълийн до известна степен ми напомня за Константин. Освен това е по-възрастна и изглежда, има богат опит. На път за Елизабет минавам покрай магазина за преоценени стоки и си купувам папка с твърда подложка, кутия моливи № 2 и тетрадка със синя платнена подвързия. Първият ми материал трябва да бъде на бюрото на господин Голдън утре до два часа.

— Влизай, Скийтър — Елизабет лично отваря вратата и аз се притеснявам, че Ейбълийн може днес да не е на работа. Носи син халат и едри ролки, от които главата й изглежда огромна, а тялото й още по-момчешко, отколкото е. Елизабет по принцип ходи с ролки по цял ден, но никога не успява да придаде достатъчно обем на рядката си коса. — Извинявай, на нищо не приличам. Мей Мобли не ме остави да заспя до късно, а дори не знам къде се е дянала Ейбълийн.

Влизам в мъничкото фоайе. Къщата е с нисък таван и малки стаи. Всичко изглежда втора употреба — избелелите сини завеси на цветя, кривата покривка на дивана. Чувам, че новата счетоводна фирма на Райли не върви добре. Може би в Ню Йорк или някъде другаде би успял, но в Джаксън, Мисисипи, хората просто не искат да работят с груб, снизходителен задник. Колата на Хили е паркирана отпред, но не я виждам вътре. Елизабет сяда пред шевната машина, поставена върху кухненската маса.

— Почти приключих — казва тя. — Само да направя последния шев… — Елизабет става и ми показва зелена официална рокля с обла бяла яка. — Кажи ми честно — прошепва тя, а очите й ме умоляват да й кажа всичко, освен истината. — Изглежда ли домашно ушита?

Подгъвът от едната страна виси. Роклята е набръчкана, а маншетът вече е протрит.

— Изглежда сто процента като купена от магазина. Направо от „Мезон Бланш“ — казвам аз, защото това е магазинът мечта на Елизабет. Простира се на пет етажа в Ню Орлиънс и предлага скъпи дрехи. Дрехи, които в Джаксън не могат да се намерят.

Елизабет ми се усмихва с благодарност.

— Мей Мобли спи ли? — питам аз.

— Най-сетне заспа — Елизабет си играе с кичур коса, изплъзнал се от ролката, и се мръщи на непокорството му. Понякога, когато говори за дъщеричката си, гласът й добива остър тон. Вратата на тоалетната за гости се отваря и отвътре излиза Хили, която казва:

— … така е много по-добре. Сега всеки си има място, където да ходи по нужда. Елизабет премята в ръцете си иглата на шевната машина и изглежда притеснена. — Кажи на Райли, че му благодаря — добавя Хили и тогава изведнъж разбирам за какво става въпрос.

Ейбълийн вече си има собствена тоалетна в гаража. Хили ми се усмихва и виждам, че се готви да повдигне въпроса за инициативата.

— Как е майка ти? — питам аз, макар да знам, че тази тема никак не й е любима. — Свиква ли вече в дома?

— Предполагам — Хили подръпва червения си пуловер надолу върху меките тлъстини на кръста си. Носи панталони на червени и зелени квадрати, които като че ли правят дупето й да изглежда по-голямо, по-заоблено и по-масивно. — Разбира се, тя не оценява нищо, което правя. Наложи се да уволня прислужницата й, защото я хванах да краде сребро точно под носа ми — Хили присвива леко очи. — Да си чула случайно дали Мини Джаксън работи някъде?

Поклащам отрицателно глава.

— Съмнявам се, че някога ще си намери работа в града — казва Елизабет.

Хили кимва замислено при тези думи. Поемам си дълбоко въздух, нетърпелива да им съобщя новината.

— Намерих си работа в „Джаксън Джърнъл“.

Стаята утихва. Изведнъж Елизабет изписква. Хили ми се усмихва с такава гордост, че аз се изчервявам и свивам рамене, като че ли не е кой знае какво.

— Щяха да са истински глупаци да не те наемат, Скийтър Филън — казва Хили и вдига чашата си със студен чай за наздравица.

— А… хм, вие чели ли сте рубриката на госпожа Мърна? — питам аз.

— Не — отвръща Хили. — Но се обзалагам, че бедните селянки от Южен Джаксън я четат, все едно е Библията.

Елизабет кимва.

— Предполагам, че я четат всички бедни момичета, които нямат прислуга.

— Имаш ли нещо против да поговоря с Ейбълийн? — обръщам се аз към Елизабет. — За да ми помогне с някои от отговорите.

Елизабет застива за миг.

— Ейбълийн? Моята Ейбълийн ли?

— Аз определено не мога да отговоря на въпросите.

— Е… стига да не й пречи на работата.

Замълчавам, изненадана от реакцията й. Но си напомням, че все пак Елизабет й плаща заплатата.

— И не точно днес, защото Мей Мобли ще стане след малко и ще се наложи аз да я гледам.

— Добре. Може би… може ли да мина утре сутринта тогава? — преброявам часовете, с които разполагам. Ако приключа с Ейбълийн преди обяд, ще имам време да изтичам до вкъщи, да напиша текста и да се върна в града до два часа.

Елизабет поглежда намръщено към макарата със зелен конец.

— И само за няколко минути. Утре е денят за лъскане на среброто.

— Няма да отнеме много време, обещавам — отвръщам аз. Елизабет започва да звучи точно като майка ми.

На следващата сутрин в десет часа Елизабет отваря вратата и ми кимва като учителка.

— Добре. Влизай. И не се бави много. Мей Мобли ще се събуди всеки момент.

Влизам в кухнята с тетрадката и писмата под мишница. Ейбълийн ми се усмихва от мивката и златният й зъб проблясва. Малко е пълна в кръста, но пълнотата придава приятна мекота на фигурата й. И е много по-ниска от мен, но пък кой ли не е? Кожата й е тъмнокафява и се откроява с блясък на фона на колосаната й бяла униформа. Веждите й са посивели, макар косата й да е черна.

— Здравейте, госпожице Скийтър. Госпожа Лийфолт още ли е на машината?

— Да — все още ми е несвойствено, въпреки всичките месеци, изминали от завръщането ми, да чувам как наричат Елизабет госпожа Лийфолт, а не госпожица Елизабет или дори с моминското й име — госпожица Фредерикс.

— Може ли? — посочвам аз към хладилника. Но преди да успея да достигна до него, Ейбълийн го отваря.

— Какво искате? Кока-кола?

Кимвам и тя отваря капачката със закачената на плота отварачка, и ми налива в чаша.

— Ейбълийн — поемам си дълбоко въздух, — чудех се дали би ми помогнала за нещо. — После й разказвам за рубриката, благодарна, че тя кимва утвърдително, когато я питам дали знае коя е госпожа Мърна. — Може ли да ти чета някои от писмата, а ти да… ми помагаш с отговорите? След време може да се науча и да… — замълчавам. Няма никаква вероятност някога да започна сама да отговарям на въпроси за чистене. — Звучи нечестно, нали? Да представям твоите отговори като мои. Или по-точно на Мърна — въздъхвам аз.

Ейбълийн поклаща глава.

— Нямам нищо против. Но не съм сигурна, че госпожа Лийфолт ще се съгласи.

— Тя вече каза, че може.

— През работното ми време ли?

Кимвам и си спомням собственическия тон на Елизабет.

— Добре тогава — свива рамене Ейбълийн. Поглежда към часовника над мивката. — Но сигурно ще трябва да прекъснем, когато Мей Мобли се събуди. — Да седнем? — посочвам аз към кухненската маса. Ейбълийн хвърля поглед към летящата врата. — Вие седнете, аз съм си добре и права.

Снощи прочетох всички статии на госпожа Мърна от последните пет години, но нямах време да подредя писмата, на които трябваше да отговоря. Погладих папката си с молив в ръка.

— Ето едно писмо от окръг Ранкин. „Скъпа госпожо Мърна“ — започвам да чета, — „как да изчистя петната от яката на ризата на дебелия си мърляв съпруг, който е голямо прасе и… и се поти като такова…“ Прекрасно. Рубрика за почистване и връзки. Две неща, от които нищичко не разбирам.

— От кое иска да се отърве? — пита Ейбълийн. — От петната или от съпруга си?

Взирам се в страницата. Не знам какъв съвет да й дам по нито един от двата въпроса.

— Кажете й да намаже петната с оцет и препарат „Пайнсол“. После да ги остави малко на слънце.

Записвам си бързо.

— Колко време трябва да стоят на слънце?

— Около час. Да изсъхнат.

Изваждам следващото писмо и Ейбълийн отговаря също толкова бързо. След четири-пет писма изпускам облекчена въздишка.

— Благодаря ти, Ейбълийн. Нямаш представа колко ми помогна.

— Няма проблем. Стига госпожа Лийфолт да няма нужда от мен.

Събирам листовете си, отпивам последна глътка кока-кола и си позволявам да отдъхна за пет минути, преди да се прибера, за да напиша статията. Ейбълийн прокарва пръсти из торба с папратови клонки за готвене. В стаята е тихо с изключение на радиото, откъдето отново слабо се чува отец Грийн.

— Познаваше ли Константин? Бяхте ли близки?

— Ние… ходехме в една и съща църква. — Ейбълийн пристъпва от крак на крак пред мивката.

Усещам вече познатото пробождане.

— Дори не е оставила адрес. Аз просто… не мога да повярвам, че е напуснала така.

Ейбълийн не вдига очи. Изглежда, изучава клонките много внимателно:

— Не, убедена съм, че е била уволнена.

— Не, мама каза, че е напуснала. През април. Отишла да живее при роднините си в Чикаго.

Ейбълийн взима друга папрат и започва да мие дългото стебло, накъдрените зелени крайчета.

— Не, госпожо — отвръща тя след кратко мълчание.

Трябват ми няколко секунди, за да се усетя за какво става въпрос.

— Ейбълийн — казвам аз и се опитвам да срещна погледа й. — Наистина ли мислиш, че Константин е била уволнена?

Но лицето на Ейбълийн е безизразно като синьото небе.

— Сигурно нещо не си спомням добре — отвръща тя и виждам, че според нея е казала твърде много на една бяла жена.

Когато чуваме Мей Мобли да се обажда, Ейбълийн се извинява и излиза през летящата врата. Минават няколко секунди, преди да се усетя, че е време да тръгвам.

Когато десет минути по-късно влизам вкъщи, майка чете на масата в трапезарията.

— Майко — казвам аз, притиснала тетрадката до гърдите си, — ти ли уволни Константин?

— Какво дали съм направила? — пита майка. Но знам, че ме е чула, защото оставя бюлетина на Дъщерите на американската революция. Само много сериозен въпрос би я накарал да откъсне поглед от подобно увлекателно четиво. — Юджиния, казах ти, че сестра й се разболя и тя замина за Чикаго, за да живее при роднините си. Защо? Кой ти е казал нещо друго?

Никога не бих й казала за Ейбълийн.

— Чух го днес следобед. В града.

— Кой би казал подобно нещо? — присвива майка очи зад очилата си за четене. — Сигурно е била някоя от другите негърки.

— Какво си й направила, майко?

Майка облизва устни и ме поглежда дълго и настоятелно иззад очилата.

— Няма да ме разбереш, Юджиния. Не и докато сама не си наемеш прислуга.

— Ти… си я уволнила? Защо?

— Няма значение. Това вече е минало и повече няма да обсъждаме този въпрос.

— Майко, тя ме отгледа. Кажи ми веднага какво е станало! — Отвратена съм от пискливия си глас, от детинския начин, по който заявявах исканията си. Майка повдига вежди при тона ми и сваля очилата си.

— Беше просто негърска работа. Само това ще ти кажа. — Тя отново си слага очилата и вдига брошурата пред очите си.

Цялата треперя, толкова съм ядосана. Качвам се с тропане по стълбите. Сядам пред пишещата си машина, удивена, че майка ми може с такава лека ръка да зачеркне човек, който й е направил най-голямата услуга през живота й — да отгледа децата й, да ги научи на доброта и самоуважение! Взирам се в тапета с розите на отсрещната стена, в завесите на дупчици, в пожълтяващите снимки, които са ми толкова до болка познати, че почти ги презирам. Константин беше работила при нас двайсет и девет години.

През следващата седмица татко става, преди да се е съмнало. Събуждам се от моторите на камионите, от глъчката на берачите на памук, от подвикванията да побързат. Нивите са кафяви и отрупани с изсъхнали памукови стебла, обработени с препарати, за да могат машините да стигнат до семенниците. Време е за беритба. По време на беритба татко не спира да работи дори за да отиде на църква, но в неделя вечерта го хващам в сумрачния коридор след вечеря, преди да отиде да си легне.

— Татко — питам аз, — ще ми кажеш ли какво се случи с Константин?

Пребит от работа, той въздъхва, преди да ми отговори.

— Как е могла майка да я уволни, татко?

— Какво, скъпа? Константин напусна. Знаеш, че майка ти никога не би я уволнила. — Той изглеждаше разочарован, че съм му задала подобен въпрос.

— Знаеш ли къде е отишла? Имаш ли адреса й?

Той поклаща глава отрицателно.

— Попитай майка си, тя ще знае — потупва ме по рамото той. — Хората продължават с живота си, Скийтър. Но ми се ще тя да беше останала тук при нас.

Той се отдалечава по коридора към спалнята. Прекалено честен е, за да крие нещо, и знам, че той не разполага с повече факти от мен. През тази седмица, както и седмиците след това, понякога по два пъти се отбивам у Елизабет, за да говоря с Ейбълийн. Всеки път Елизабет изглежда малко по-бдителна от предишния. Колкото по-дълго се задържа в кухнята, толкова повече заръки измисля Елизабет, докато си тръгна: бравите на вратите трябва да бъдат лъснати, прахта от капака на хладилника трябва да се почисти. Ноктите на Мей Мобли имат нужда от подрязване.

Ейбълийн се държи любезно с мен, нервно стои пред кухненската мивка и не спира да работи. Не след дълго вече съм с един материал напред, а господин Голдън изглежда доволен от рубриката, първите две статии за която написах само за двайсет минути. И всяка седмица питам Ейбълийн за Константин. Няма ли как да намери адреса й? Може ли да ми каже кога е била уволнена? Имало ли е голяма кавга, защото не мога да си представя как Константин просто казва „да, госпожо“ и си тръгва през задната врата. Когато мама й се ядосаше за някоя потъмняла лъжица, Константин й поднасяше цяла седмица прегорена препечена филия за закуска. Мога само да гадая какво е предизвикало едно уволнение. Но това няма значение, защото Ейбълийн просто свива рамене и казва, че не знае нищо.

Един следобед, след като питам Ейбълийн как се чистят упорити петна от ваната (аз самата никога не съм мила вана през живота си), се прибирам вкъщи. Минавам покрай дневната. Телевизорът работи и му хвърлям един поглед. Паскагула стои на около петнайсет сантиметра от екрана. Чувам думите „Ол Мис“, а на екрана със снежинки виждам бели мъже в тъмни костюми, струпани пред камерата, с пот, стичаща се по плешивите им глави. Приближавам се и забелязвам млад негър горе-долу на моите години, заобиколен от белите мъже с войници зад гърба си. Камерата се отдалечава в общ план и виждам стария си факултет. Губернатор Рос Барнет стои със скръстени ръце и гледа високия негър в очите. До губернатора е нашият сенатор Уитуърт, с чийто син Хили се опитва да ми уреди среща от месеци. Не мога да откъсна очи от телевизора. И въпреки това не изпитвам нито вълнение, нито разочарование от новината, че може би ще допуснат чернокож в „Ол Мис“. Само съм изненадана.

Паскагула обаче диша толкова шумно, че чувам дъха й. Стои като закована, без да осъзнава, че съм зад нея. Роджър Стикър, местният репортер, е нервен, усмихва се, говори бързо.

— Президентът Кенеди нареди на губернатора да пусне Джеймс Меридит, повтарям, президентът на Съединените…

— Юджиния, Паскагула! Изключете телевизора на секундата!

Паскагула се обръща рязко и вижда мен и майка. След това изхвърча от стаята с поглед, прикован към пода.

— Няма да търпя това, Юджиния — прошепва майка. — Няма да допусна да ги насърчаваш по този начин.

— Да ги насърчавам ли? Това е новина от национално значение, майко.

Майка изсумтява.

— Не е редно двете да гледате заедно! — И тя превключва канала, и се спира на следобедното повторение на шоуто на Лорънс Уелк. — Ето, това не е ли много по-приятно?

Една гореща събота в края на септември, след като памукът вече е обран и полетата пустеят, татко внася вкъщи нов цветен телевизор. Премества черно-белия приемник в кухнята. Усмихнат и горд, той включва новия телевизор в контакта на стената в дневната. През останалата част от следобеда къщата се оглася от футболния мач между „Ол Мис“ и Университета на Луизиана.

Мама, разбира се, е като залепена за цветната картина, охка и ахка на ярките червени и сини цветове, в които са облечени двата отбора. Двамата с татко живеят за мачовете на футболния отбор на „Ол Мис“. Майка носи червени вълнени панталони въпреки непоносимата горещина, а татко е прострял старото си одеяло от братството „Капа Алфа“ върху стола. Никой не споменава Джеймс Меридит, чернокожия студент, когото са допуснали в университета.

Взимам кадилака и тръгвам към града. За майка е необяснимо защо не искам да гледам как студентите от моята алма-матер подхвърлят една топка. Но Елизабет и семейството й са у Хили и гледат мача, затова Ейбълийн е сама в къщата. Надявам се, че ще е малко по-спокойна, ако Елизабет я няма. Истината обаче е, че се ми се иска да ми каже нещичко, каквото и да било, за Константин.

Ейбълийн ме пуска да вляза и аз тръгвам след нея към кухнята. Изглежда съвсем мъничко по-спокойна в празната къща на Елизабет. Поглежда към кухненската маса, сякаш днес иска да седне. Но когато я подканвам да го направи, тя отговаря:

— Не, благодаря. Вие седнете. — Взима домат от една купа в мивката и започва да го бели с нож.

Облягам се на кухненския плот и я запознавам с най-новата загадка: как да накарате кучетата да не влизат във външните кофи за боклук. Защото мързеливият ви съпруг забравя да ги изнесе отпред в деня, когато минава боклукчийският камион. Така е, като пие толкова от проклетата бира.

— Трябва просто да налее малко пневмоняк в боклука. Кучетата само ще мигат срещу кофите.

Записвам си, променям думата на „амоняк“ и вадя следващото писмо. Когато вдигам очи, Ейбълийн като че ли ми се усмихва.

— При цялото ми уважение, госпожице Скийтър, ама… не е ли малко странно, че вие сте новата госпожа Мърна, като не знаете нищо за домакинстването?

Тя не го изрече по начина, по който го каза майка преди месец. Вместо това усетих, че се разсмивам и й казвам нещо, което не съм споделяла с никой друг — за телефонното обаждане и автобиографията, която бях пратила на „Харпър & Роу“. Казвам й, че искам да стана писателка, и за съветите, които получих от Илейн Щайн. Хубаво е да имаш с кого да споделяш. Ейбълийн кимва и насочва ножа си към друг мек червен домат.

— Моето момче Трийлор, и то обичаше да пише.

— Не знаех, че имаш син.

— Умря. Преди две години.

— О, ужасно съжалявам — казвам аз и за миг в стаята се чува само отец Грийн и мекото падане на доматени люспи в мивката.

— Изкарваше само шестици на всички контролни по английски. После, когато порасна, си купи пишеща машина и започна да работи по една идея… — Раменете й се прегърбиха под подгънатата с карфици униформа. — Разправяше, че сам щял да напише книга.

— Каква идея? — попитах аз. — Разбира се, ако нямаш нищо против да ми кажеш… Известно време Ейбълийн не казва нищо. Продължава да бели доматите.

— Четеше една книга, „Невидимият човек“. Когато я свърши, рече, че ще напише какво е да си чернокож и да работиш за бял човек в Мисисипи.

Извръщам поглед, защото знам, че точно на това място майка ми щеше да прекъсне разговора. Тук щеше да се усмихне, да смени темата и да започне да говори за цената на препаратите за лъскане на сребро или за белия ориз.

— После и аз прочетох „Невидимият човек“ — казва Ейбълийн. — Не беше лоша.

Кимвам, макар да не съм чела книгата. Досега не ми е хрумвало, че Ейбълийн обича да чете.

— Той написа почти петдесет страници — продължава тя. — Оставих ги на неговото момиче, Франсис. — Ейбълийн спира да бели. Виждам как гърлото й помръдва, когато преглъща. — Моля ви, не казвайте на никого — казва вече по-тихо тя, — не казвайте, че искаше да пише за белия си шеф. Ейбълийн прехапва устната си и изведнъж осъзнавам, че тя все още се страхува за него. Въпреки че е мъртъв, в нея все още е налице инстинктът да се страхува за сина си.

— Не се притеснявай, че ми каза това, Ейбълийн. Според мен… идеята му е била смела.

Ейбълийн ме поглежда в очите за миг. След това взима друг домат и насочва ножа към люспата. Наблюдавам я, чакам да пръсне червен сок. Но Ейбълийн спира, преди да направи разрез, и поглежда към вратата на кухнята.

— Мисля, че не е честно да не знаете какво стана с Константин. Просто… съжалявам, но ми се струва нередно да говоря с вас за това.

Не продумвам, защото не знам какво я накара да повдигне този въпрос, но не искам да го развалям.

— Ще ви кажа обаче, че е свързано с дъщеря й. Заради това, че дойде да види майка си.

— Дъщеря ли? Константин не ми е казвала, че има дъщеря. — Познавах Константин от двайсет и три години. Защо ще премълчава подобно нещо?

— Беше й трудно. Бебето се роди наистина… бледо.

Не помръдвам, когато си спомням какво ми беше казала Константин преди години.

— Искаш да кажеш светло ли? Като например… бяло?

Ейбълийн кимва и продължава да си върши работата на мивката.

— Трябваше да я изпрати надалеч, мисля, че на север.

— Бащата на Константин е бил бял — казвам аз. — О… Ейбълийн… не мислиш, че… — През главата ми минава грозна мисъл. Прекалено шокирана съм, за да довърша изречението.

Ейбълийн поклаща глава.

— Не, не, госпожо. Не е… това. Мъжът на Константин, Конър, беше чернокож. Но след като в Константин течеше кръвта на татко й, бебето излезе светложълто. Понякога… става така.

Засрамена съм, че си бях помислила най-лошото. И въпреки това не разбирам.

— Защо Константин не ми е казвала за това? — питам аз, без да очаквам отговор. — Защо е отпратила дъщеря си?

Ейбълийн кимва на себе си, сякаш тя разбира. А аз не. По-зле от тогава не съм я виждала. Константин хиляди пъти казваше, че не може да дочака деня, в който ще си я вземе обратно.

— Ти каза, че дъщерята има нещо общо с уволнението на Константин. Какво се случи?

В този миг лицето на Ейбълийн става безизразно. Завесата пада. Тя кимва към писмата до госпожа Мърна и показва ясно, че няма да каже нищо повече. Поне засега.

Същия следобед се отбивам у Хили, където всички гледат футбол. От двете страни на улицата са спрели леки коли и буици. Насилвам се да стигна до вратата, защото знам, че ще съм единствената неомъжена там. Вътре в дневната е пълно с двойки, насядали по диваните, канапетата и облегалките на фотьойлите. Съпругите седят изправени, с кръстосани крака, а съпрузите са приведени напред. Всички очи са вперени в дървения телевизионен приемник. Аз заставам в дъното, отговарям на няколко усмивки, поздравявам мълчаливо с кимване. Като изключим гласа на коментатора, в стаята е тихо.

— Урааааааааа! — викат всички и във въздуха се вдигат ръце, а жените стават на крака и започват да ръкопляскат. Аз започвам да гриза кожичката около нокътя си.

— Само така, „бунтари“[1]! Дайте на „тигрите“ да разберат! — Давайте „бунтари“! — вика Мери Франсис Трули и подскача радостно, облечена с пуловер с цветовете на отбора.

Поглеждам нокътя си, от който виси кожичка, щипеща и розова. В стаята се носи силна миризма на бърбън, червена вълна и диамантени обеци. Чудя се дали момичетата наистина се интересуват от футбол, или се преструват, за да впечатлят съпрузите си. През четирите месеца, откакто членувам в женската организация, никоя от тях не ме е питала „К’во ше кажеш за «бунтарите»?“ Разменям по някоя и друга дума, докато си проправям път през двойките и стигам до кухнята. Високата слаба прислужница на Хили, Юл Мей, увива тесто около мънички кренвирши. Друго, по-младо чернокожо момиче, мие съдовете на мивката. Хили ми махва с ръка да отида при нея, докато говори с Дийна Доран.

— … най-прекрасната петифура, която съм опитвала! Дийна, ти май си най-талантливата готвачка в организацията! — Хили натъпква останалата част от сладкиша в устата си, кима и ахва одобрително.

— О, благодаря ти, Хили, трудно се правят, но си струва — Дийна сияе, сякаш всеки момент ще се разплаче от похвалите на Хили.

— Значи ще се заемеш, нали? Много се радвам. Комитетът по печивата наистина се нуждае от човек като теб.

— Колко каза, че ти трябват?

— Петстотин, до утре следобед.

Усмивката на Дийна замръзва.

— Добре. Може би ще успея, ако… работя през нощта.

— Скийтър, ти се появи — казва Хили и Дийна излиза от кухнята.

— Не мога да остана дълго — отвръщам аз, май твърде бързо.

— Е, разбрах — заявява със самодоволна усмивка Хили. — Този път той със сигурност ще дойде. След три седмици.

Гледам как дългите пръсти на Юл Мей отлепват тестото от ножа и въздъхвам, защото веднага се досещам какво има предвид.

— Не знам, Хили. Опитваш вече толкова пъти. Може би това е знак. — Миналия месец, когато той отмени срещата един ден по-рано, дори си бях позволила малко да се развълнувам. Не ми се ще отново да преживявам същото.

— Защо? Как смееш да говориш така!

— Хили — стисвам зъби аз, защото е време най-накрая да го кажа, — знаеш, че не съм негов тип.

— Я ме погледни — заявява тя.

И аз правя както ми е наредено. Защото всички правим каквото Хили нареди.

— Хили, не можеш да ме накараш да отида…

— Времето ти настъпи, Скийтър! — Тя се пресяга и стисва ръката ми, здраво обвива дланта ми с пръсти, както правеше Константин. — Дойде и твоят ред. И проклета да съм, ако допусна да си пропуснеш шанса само защото майка ти те е убедила, че не си достатъчно добра за мъж като него.

Горчивата истина, която ми казва, ме жегва. И въпреки това изпитвам страхопочитание към приятелката си, защото не се отказва от мен. С Хили винаги сме били болезнено честни помежду си, дори за дреболии. Пред другите хора Хили изрича лъжи, без да й мигне окото, но двете имаме негласно споразумение да бъдем честни една пред друга, което вероятно е единствената причина още да сме приятелки. Елизабет влиза в кухнята с празна чиния в ръце. Усмихва се, после спира и трите се споглеждаме. — Какво? — пита Елизабет. Убедена съм, че си мисли, че досега сме говорили за нея. — След три седмици тогава? — пита ме Хили. — Ще дойдеш ли?

— О, да! Непременно ще отидеш! — добавя Елизабет.

Поглеждам усмихнатите им лица, надеждата, която таят за мен. Тя не е като натякванията на майка, а искрена надежда, без задължения или болка. Неприятно ми е, че приятелките ми са обсъждали този въпрос, съдбовната ми вечер, зад гърба ми. Неприятно ми е, но в същото време ми става и изключително мило. Тръгвам обратно към фермата преди края на мача. През отворения прозорец на кадилака нивите изглеждат посечени и обгорени. Татко приключи с беритбата преди седмици, но от двете страни на пътя полетата още са заснежени от памук сред тревата. Пухчетата от него се откъсват и се носят из въздуха. От шофьорското място проверявам пощенската кутия. В нея намирам „Алманах на фермера“ и едно писмо. От „Харпър & Роу“ е. Завивам по алеята и паркирам. Писмото е написано на ръка върху малка квадратна хартия за бележки.

„Госпожице Филън,

Ако желаете, можете да упражнявате уменията си за писане с подобни изтъркани, бездушни теми като пияните шофьори и неграмотността. Надявах се обаче да изберете нещо по-интересно. Продължавайте да търсите. Пишете ми отново само в случай че откриете нещо оригинално.“

Промъквам се покрай майка в трапезарията, покрай невидимата Паскагула, която бърше прахта от картините в коридора, и се качвам нагоре по стръмните злокобни стълби. Лицето ми гори. Опитвам се да сдържа сълзите си заради писмото на госпожа Щайн и си казвам, че трябва да се взема в ръце. Най-лошото е, че изобщо нямам по-добри идеи. Потапям се в следващата домакинска статия, после в бюлетина за женската организация. За втора поредна седмица не включвам инициативата на Хили за тоалетните.

След около час усещам, че се взирам през прозореца. Екземплярът ми от „Слава на великите мъже“ лежи на перваза. Отивам и я взимам, притеснена, че от светлината хартиената подвързия, черно-бялата снимка на скромно, бедно семейство върху корицата, ще избелее. Книгата е топла и тежка от слънцето. Чудя се дали някога ще напиша нещо, което да си струва. Обръщам се, когато на вратата почуква Паскагула. Тогава ме осенява идеята. „Не. Не мога да го направя. Това би означавало… да прекрача границата.“ Но идеята не ми дава мира.

[1] „Бунтари“ — прозвището на спортните отбори на Университета на Мисисипи. — Бел.прев. ↑

Ейбълийн

Глава 7

В средата на октомври жегите най-сетне преминават и сега е хладно, около десет градуса. Сутрин седалката във външната тоалетна е студена и се стряскам, като седна. Клозетът представлява просто малка стаичка, която построиха под навеса за колата. В нея има тоалетна чиния и малка мивка, закачена на стената. Жица за крушката. Тоалетната хартия трябва да стои на пода. Докато прислужвах на госпожа Колиър, нейният гараж беше долепен за къщата и не се налагаше да излизам навън. Къщата вече имаше тоалетна за прислугата. Спях и в собствена стаичка, когато оставах да гледам детето през нощта. А за да ходя в тази тоалетна тук, трябва да излизам навън. Един вторник по пладне излизам да обядвам на задните стълби и сядам на хладния цимент. Тук отзад тревата на госпожа Лийфолт не расте много добре. Една голяма магнолия засенчва почти целия двор. Вече знам, че това дърво ще стане скривалището на Мей Мобли. След около пет години, за да се крие от госпожа Лийфолт. След малко Мей Мобли излиза с клатушкане на стълбите. В ръката си държи половин шницел. Усмихва ми се и ми казва:

— Добра.

— Защо не стоиш вътре при мама? — питам аз, но знам защо. Предпочита да седи навън с прислужницата, отколкото вътре с майка си, която прави всичко друго, но не и да я гледа. Като онези пиленца, дето се объркват и ходят след патицата.

Мей Мобли посочва сините птички, които се приготвят за зимата и цвърчат в малкия сив фонтан.

— Ини птици! — посочва тя и изпуска шницела на стълбите.

Отнякъде изниква онова старо куче птичар Оби, на което не обръщат и капчица внимание, и излапва месото. Не обичам кучета, но това е просто жалка картинка. Погалвам го по главата. Обзалагам се, че никой не го е галил от Коледа насам. Щом го вижда, Мей Мобли изписква и посяга към опашката му, която я удря няколко пъти в лицето, преди да я хване. Горкото животно скимти и хвърля на детето един от онези кучешки погледи, от които ти дожалява — с извита глава и повдигнати вежди. Сякаш едва ли не й казва да го пусне. Това куче не е от онези, дето хапят. За да го остави на мира, й казвам:

— Мей Мобли, къде ти е опашката? Тя веднага пуска кучето и почва да се оглежда за своята опашка. Устата й е отворена, като че ли не може да повярва как досега не е забелязала, че няма опашка. Започва да се върти с клатушкане около себе си и я търси.

— Ти нямаш опашка — засмивам се аз и я хващам, преди да падне от стъпалото.

Кучето души наоколо за още месо. Интересно ми е как малките деца вярват на всичко, което им кажеш. Тейт Форест, едно от децата, които бях гледала много отдавна, ме срещна миналата седмица, докато отивах в „Джитни“. Прегърна ме силно, така се зарадва, като ме видя. Сега е голям мъж. Трябваше да се връщам у госпожа Лийфолт, но той започна да се смее и да си спомня как го гледах като малък. Как първия път, когато му изтръпна кракът и той каза, че го гъделичка, аз му рекох, че кракът му просто е захъркал. И как му бях рекла да не пие кафе, че ще стане чернокож. Каза, че още не е близвал кафе, а вече е на двайсет и една години. Винаги се радвам, когато видя, че децата са пораснали и са станали читави хора.

— Мей Мобли? Мей Мобли Лийфолт!

Госпожа Лийфолт чак сега е забелязала, че детето й не е в стаята при нея.

— Тук при мен е, госпожо Лийфолт — викам аз през мрежата на вратата.

— Казах ти да се храниш на високия си стол, Мей Мобли. Просто не знам как ми се падна такова дете, като всичките ми приятелки си имат истински ангелчета… — Но точно тогава телефонът звънва и я чувам как отива да вдигне.

Поглеждам надолу към малката и виждам, че челото й се е сбърчило между веждите. Замислила се е дълбоко за нещо. Погалвам я по бузата.

— Добре ли си, малката?

А тя вика:

— Мей Мо лоша. От начина, по който го казва, все едно наистина е така, ме заболява.

— Мей Мобли — казвам аз, защото ми хрумва какво да направя. — Ти умно момиче ли си?

Тя ме поглежда, все едно не знае.

— Ти си умно момиче — повтарям аз.

А тя казва:

— Мей Мо умна.

Аз й викам:

— Ти добро момиченце ли си?

Тя ме поглежда. На две години е. Още не знае каква е. Казвам й:

— Ти си добро момиче. — А тя кимва и повтаря думите ми.

Но преди да успея да й кажа още нещо, тя става и хуква да гони горкото куче из двора със смях, а аз изведнъж започвам да се чудя какво ли ще стане, ако всеки ден й казвам по нещо добро. Тя се обръща от поилката за птици, усмихва се и се провиква:

— Здрасти, Ейби. Обичам те, Ейби! — А аз усещам едно гъделичкане, все едно пеперуда пърха с крилца, докато я гледам как си играе. Това усещах, докато гледах Трийлор. И от спомена се натъжавам. След малко Мей Мобли идва и притиска буза до моята, и стои до мен, все едно разбира, че ме боли. Прегръщам я силно и прошепвам:

— Ти си умно момиче. Добро момиче си, Мей Мобли. Чу ли ме? — И продължавам да й говоря, докато и тя не започва да го повтаря.

Следващите няколко седмици са страшно важни за Мей Мобли. Ако се замислите, сигурно няма да си спомните първия път, в който сте отишли по нужда в тоалетната вместо в пелените. Сигурно и не помните кой ви е научил. Нито едно от децата, които съм отгледала, не ми е казвало: „Ейбълийн, благодаря ти, че ми показа как да използвам гърнето.“ Тази работа е деликатна. Ако се опитате да накарате бебето да седне на гърнето, преди да е готово, ще го подлудите. Децата не могат да схванат какво точно става и се чувстват глупави. Аз обаче знам, че малката е готова. А и тя знае, че е готова. Ама, божке, изпотрошавам си краката да тичам след нея. Слагам я на дървената бебешка седалка, та да не й пропада дупенцето, но щом се обърна с гръб, тя става от клекалото и бяга.

— Ходи ли ти се, Мей Мобли?

— Не.

— Изпи две чаши гроздов сок, знам, че ти се ходи.

— Неее.

— Ще ти дам бисквитка, ако отидеш.

Известно време само се гледаме. Тя започва да хвърля погледи към вратата. Не я чувам да прави нещо в тоалетната. Обикновено успявам да ги науча за две седмици. Но това е, ако майките им ми помагат. Момченцата гледат как бащите им пишкат прави, а момиченцата гледат как майките им ходят до тоалетна седнали. Госпожа Лийфолт не дава на малката да се доближава до нея, когато ходи по нужда, и в това е проблемът.

— Хайде, малката, пишкай заради мен.

Тя се нацупва и поклаща глава. Госпожа Лийфолт е на фризьор, иначе щях да я помоля отново да покаже на малката, макар вече да беше отказала пет пъти. Последния път, когато госпожа Лийфолт ми рече „не“, се канех да й кажа колко деца са ми минали през ръцете и да я питам тя колко е отгледала, но накрая рекох просто „добре“, както винаги.

— Ще ти дам две бисквитки — казвам аз, нищо че майка й все ми мърмори, че я угоявам.

Мей Мобли поклаща глава и отвръща:

— Ти иди.

Сега не твърдя, че не съм чувала тези думи и преди, но обикновено намирам начин да се измъкна. Знам обаче, че някой трябва да покаже на детето, за да се научи. Отговарям й:

— Не ми се ходи.

Гледаме се. Тя сочи с пръст и казва:

— Ти иди.

После се разплаква и започва да се върти, защото седалката й убива на дупето, а аз разбирам какво ще се наложи да направя. Само не знам как да подходя. Дали да я заведа в гаража в моята тоалетна, или да й покажа как се прави в тази в къщата? Ами ако госпожа Лийфолт се прибере и ме завари седнала на тоалетната й чиния? Ще побеснее. Слагам обратно пелената на момиченцето и го завеждам в гаража. Когато вали, тук намирисва на блато. Дори при включена лампа е тъмно и няма хубави тапети като в тоалетната в къщата. Всъщност стените дори не са истински, а са просто от скован шперплат. Чудя се дали малката няма да се уплаши.

— Добре, малката, ето я тоалетната на Ейбълийн.

Мей Мобли надниква вътре и свива устни:

— Ооооо!

Свалям си гащите и пишкам много бързо, изтривам се с хартията и се оправям, преди тя да види каквото и да било. После пускам водата.

— Така се ходи до тоалетна — казвам аз.

Колко изненадана изглежда само! Зяпнала е с уста, все едно е видяла чудо. Излизам и преди да се усетя, тя вече си е свалила пелената и се е покатерила като маймунка на тоалетната чиния, държи се с ръце, за да не падне вътре, и пишка сама.

— Мей Мобли! Пишкаш сама! Браво на теб!

Тя се усмихва, а аз я хващам, преди да си топне дупето в тоалетната. Връщаме се бързо в къщата и й давам две бисквитки. По-късно я слагам на гърнето й и тя отново се изпишква. Най-трудни са първите два пъти. В края на деня имам усещането, че наистина съм свършила нещо важно. Тя започва да говори доста добре и познайте коя е новата дума за днес?

— Какво направи малката днес?

А тя отвръща:

— Пиш.

— Какво ще напишат в учебниците по история, че се е случило днес?

Тя казва:

— Пиш.

Аз я питам:

— Как мирише госпожа Хили?

А тя отвръща:

— Пиш.

Но спирам, защото не е хубаво да говоря така, а и ме е страх, че тя може да го повтори. По-късно същия следобед госпожа Лийфолт се прибира с фризирана коса. Правила си е студено къдрене и мирише на амоняк.

— Познайте какво направи Мей Мобли днес? — казвам й аз. — Отиде по нужда в тоалетната.

— О, това е чудесно! — Тя прегръща дъщеря си, нещо, което не я виждам да прави често.

Знам, че наистина се радва, защото госпожа Лийфолт не обича да сменя пелени. Казвам й:

— Отсега нататък трябва да се погрижите всеки път да ходи в гърнето. Ще се обърка, ако не го направите.

Госпожа Лийфолт се усмихва и казва:

— Добре.

— Да видим дали ще отиде пак, преди да си тръгна.

Отиваме в банята, свалям й пелените и я слагам на тоалетната чиния. Но малката клати глава.

— Хайде, Мей Мобли, ще покажеш ли на мама как ходиш до тоалетна?

— Неее.

Накрая я вдигам.

— Няма нищо, днес беше много добра.

Но госпожа Лийфолт е стиснала устни, сумти и й се мръщи. Преди да успея да я обуя, малката успява да избяга. Голото бебче тръгва да тича през къщата. Влиза в кухнята, отваря задната врата, изтичва до гаража, опитва се да стигне бравата на моята тоалетна. Ние хукваме след нея и госпожа Лийфолт сочи с пръст. Гласът й се вдига с десет октави:

— Това не е твоята тоалетна!

Малката поклаща глава:

— Моя тоалетна!

Госпожа Лийфолт я хваща и я плясва по крака.

— Госпожо Лийфолт, тя не знае какво прави…

— Връщай се в къщата, Ейбълийн!

Ненавиждам я, но влизам в кухнята. Заставам в средата на стаята и оставям вратата отворена след себе си.

— Не съм те отгледала, за да ходиш в негърска тоалетна! — изсъсква тя, като си мисли, че не я чувам, а аз си викам: „Госпожо, вие изобщо не сте отгледали детето си.“.

— Тук е мръсно, Мей Мобли. Ще хванеш болести! Не, не, не! — И я чувам как продължава да пляска голите крачета.

След секунда госпожа Лийфолт довлича малката като чувал с картофи в кухнята. Не мога да направя нищо, освен да гледам. Имам чувството, че сърцето ми се е качило в гърлото. Госпожа Лийфолт оставя Мей Мобли пред телевизора, отива в спалнята си и затръшва вратата.

Отивам да прегърна малката. Тя още плаче и изглежда ужасно объркана.

— Съжалявам, Мей Мобли — прошепвам й аз. Проклинам се, задето изобщо я заведох отвън. Но не знам какво друго да й кажа и просто я прегръщам. Сядаме да гледаме „Малките пакостници“, докато госпожа Лийфолт не идва да ме пита не е ли време да си ходя. Пъхам монетата от десет цента за автобуса в джоба си. Прегръщам още веднъж Мей Мобли и й прошепвам: — Ти си умно момиче. Ти си добро момиче.

По пътя за вкъщи не забелязвам през прозореца големите бели къщи, покрай които минава автобусът. Не говоря с приятелките си прислужници. Виждам само как пляскат малката заради мен. Виждам как госпожа Лийфолт й казва, че съм мръсна, болна. Автобусът набира скорост по улица „Стейт“. Минаваме по моста „Удроу Уилсън“, а челюстта ми е толкова стегната, че още малко, ще си счупя зъбите. Усещам как семето на горчивината, онова, дето се загнезди в мен след смъртта на Трийлор, расте. Искам да извикам толкова силно, че малката да ме чуе, че мръсотията няма цвят, че негърската част от града не е развъдник на болести. Искам да направя така, че онзи момент да не настъпи — а той настъпва в живота на всяко бяло дете, — моментът, в който те започват да си мислят, че черните са по-лоши от белите. Завиваме по „Фариш“ и аз ставам, защото спирката ми наближава. Моля се за нея този миг да не е настъпил днес. Моля се все още да имам време.

През следващите няколко седмици всичко е страшно спокойно. Мей Мобли вече носи гащички като за голямо момиче. Почти не се изпуска. След случката в гаража госпожа Лийфолт много се заинтересува от навиците й за ходене до тоалетна. Дори позволи на детето да я гледа на клекалото, за да му покаже как ходят по нужда белите. Няколко пъти обаче, когато майка й я няма, хващам малката да се опитва да отиде в моята тоалетна. Понякога успява да си свърши работата там, преди да й попреча.

— Здравейте, госпожо Кларк — на задните стълби стои Робърт Браун, който коси тревата в двора на госпожа Лийфолт. Навън е приятно и хладно.

Отварям мрежата на вратата.

— Как е, синко? — питам аз и го потупвам по ръката. — Чувам, че косиш всички дворове на улицата.

— Да, госпожо. Наех двама души да работят за мен — ухилва се той.

Той е хубаво, високо момче с къса коса. Беше съученик на Трийлор в гимназията. Бяха добри приятели, играеха заедно бейзбол. Докосвам го по ръката просто защото имам нужда да го пипна пак.

— Как е баба ти? — питам го. Обичам Лувиния, тя е най-добрият човек на света. С Робърт дойдоха заедно на погребението. Това обаче ми напомня какво предстои следващата седмица. Най-страшният ден от годината.

— По-здрава е и от мен — усмихва се той. — Ще мина покрай вас в неделя да окося. Преди Трийлор косеше тревата в двора. Сега тази работа върши Робърт, без дори да го моля, и не приема пари.

— Благодаря ти, Робърт. Много мило от твоя страна.

— Нали ще се обадите, ако имате нужда от нещо, госпожо Кларк? — Благодаря ти, синко.

Чувам, че звънецът иззвънява, и виждам отпред колата на госпожица Скийтър. Този месец тя идва всяка седмица у госпожа Лийфолт, за да ме пита за въпросите до госпожа Мърна. Пита ме как се махат петна от котлен камък, а аз й казвам да използват винена киселина. Тя ме пита как се развърта електрическа крушка, счупена във фасонката, а аз й казвам — със суров картоф. Тя ме пита какво се е случило между старата й прислужница Константин и майка й, а аз млъквам. Преди няколко седмици си помислих, че ако й кажа нещичко за дъщерята на Константин, тя ще ме остави на мира. Но госпожица Скийтър продължава с въпросите. Можех да й кажа, че няма как да разбере защо чернокожа жена не може да отгледа дете с бяла кожа в Мисисипи. Защото животът й ще е тежък и самотен, няма да се вписва нито при едните, нито при другите. Всеки път, след като приключи с въпросите как се почиства това, как се поправя онова или къде е Константин, говорим и за други неща. Преди не се е случвало да говоря много с хората, при които работя, или с техните приятели. Без да се усетя, й разказах как Трийлор никога не изкарваше по-малко от петица или че новият свещеник в църквата ми лази по нервите, защото фъфли. Все дреболии, но такива, които обикновено не бих казала на бял човек. Днес се опитвам да й обясня разликата между почистването на среброто чрез потапяне и полирането му и как само в запуснатите къщи топят приборите в разтвор, защото става по-бързо, но пък после не изглеждат така добре. Госпожица Скийтър килва глава настрани и сбърчва чело:

— Ейбълийн, помниш ли онази… идея на Трийлор, за която ми каза? Кимвам настръхнала. Не биваше да споделям това с бяла жена. Госпожица Скийтър присвива очи като онзи път, когато повдигна въпроса за тоалетната. — Мислех си за нея. Исках да говоря с теб…

Но преди да довърши, в кухнята влиза госпожа Лийфолт и заварва малката да си играе с гребена в дамската ми чанта, и казва, че може би Мей Мобли трябва да се изкъпе по-рано днес. Аз се сбогувам с госпожица Скийтър и отивам да напълня ваната.

След като цяла година се страхувам от този ден, осми ноември най-сетне настъпва. Предишната нощ спах само два часа. Ставам призори и слагам кафеварката на котлона. Гърбът ме боли, когато се навеждам да опъна чорапите си. Тъкмо преди да изляза, звъни телефонът.

— Само те проверявам. Спа ли?

— Горе-долу.

— Довечера ще ти донеса карамелена торта. И никъде няма да ходиш, преди да си я изяла цялата на вечеря.

Опитвам се да се усмихна, но не се получава. Казвам на Мини, че й благодаря. Преди три години на този ден умря Трийлор. Но у госпожа Лийфолт днес си е ден за чистене на подовете. Денят на благодарността е след две седмици и вече имам много работа. Цяла сутрин бърша, чак до новините в дванайсет. Пропускам си сериала, защото дамите в трапезарията имат среща на женската организация, а когато има гости, не ми е позволено да гледам телевизия. Не ми пречи. Толкова съм уморена, че мускулите ми треперят. Но не искам да стоя на едно място. Към четири часа в кухнята влиза госпожица Скийтър. Още преди даже каже „Добър ден“, госпожа Лийфолт се втурва покрай нея:

— Ейбълийн, току-що разбрах, че госпожа Фредерикс ще дойде утре от Грийнууд и ще остане за Деня на благодарността. Искам да излъскаш всички сребърни прибори и да изпереш кърпите за гости. Утре ще ти направя списък какво още трябва да свършиш.

Госпожа Лийфолт поклаща глава към госпожица Скийтър, сякаш нейният живот е най-тежък, и излиза. Отивам да взема сребърните прибори от трапезарията. Божке, вече съм уморена, а трябва да работя и на бала следващата събота. Мини няма да идва. Страх я е да не се натъкне на госпожа Хили. Когато се връщам в кухнята, госпожица Скийтър още е там и ме чака. В ръката си държи писмо до госпожа Мърна.

— Имате въпрос за чистенето ли? — въздъхвам аз. — Кажете.

— Не точно. Просто… онзи ден… исках да те попитам…

Сипвам върху парцал една капачка паста за полиране „Пайн-Ола“ и започвам да търкам розата върху сребърния чайник, чучура, дръжката. Боже, по-скоро да става утре. Няма да ходя на гробищата. Не мога, твърде ми е тежко…

— Ейбълийн, добре ли си?

Спирам и вдигам очи. Осъзнавам, че госпожица Скийтър ми е говорила през цялото време.

— Извинете, просто… си мисля нещо.

— Изглеждаш толкова натъжена…

— Госпожице Скийтър — усещам как очите ми се пълнят със сълзи, защото три години не стигат. И сто години няма да стигнат да забравя. — Може ли да ви помогна с въпросите утре?

Госпожица Скийтър понечва да каже нещо, но замълчава.

— Разбира се. Надявам се да се почувстваш по-добре.

Приключвам със сребърния сервиз и кърпите и казвам на госпожа Лийфолт, че трябва да се прибирам, макар да ми остава още половин час на работа и тя ще ми удържи от парите. Госпожа Лийфолт отваря уста, за да възрази, и аз прошепвам лъжата: „Повърнах“, а тя вика: „Тръгвай си!“ Защото освен от майка си, госпожа Лийфолт най-много се страхува от негърски болести.

— Добре. Ще се върна след трийсет минути. Ще паркирам отпред точно в девет и четирийсет и пет.

Госпожа Лийфолт ме оставя пред супермаркет „Джитни“, за да напазарувам за Деня на благодарността, който е утре.

— Да й донесеш касовата бележка — казва госпожа Фредерикс, майката на госпожа Лийфолт.

Трите седят на предната седалка, Мей Мобли е притисната по средата с толкова нещастен поглед, та ще си рече човек, че ще й бият инжекция против тетанус. Горкото момиченце! Този път госпожа Фредерикс ще остане за две седмици.

— Не забравяй пуйката — казва госпожа Лийфолт. — И две кутии сос от боровинки.

Усмихвам се. Приготвям вечерята за Деня на благодарността на бели семейства, откакто Калвин Кулидж[1] беше президент.

— Престани да се въртиш, Мей Мобли — сопва се госпожа Фредерикс, — или ще те ощипя.

— Госпожо Лийфолт, нека я взема с мен в магазина. Да ми помогне с покупките.

Госпожа Фредерикс се кани да възрази, но госпожа Лийфолт казва:

— Взимай я.

И преди да се усетя, малката се промъква през скута на госпожа Фредерикс и излиза през прозореца в ръцете ми, все едно съм Спасителят. Взимам я, а те тръгват по улица „Фортификейшън“ и ние с малката започваме да се кикотим като ученички. Отварям металната врата, взимам количка и слагам Мей Мобли да седне в нея и да промуши крака през дупките. Щом съм с униформа, имам право да пазарувам в „Джитни“. Липсват ми старите времена, когато отивах на улица „Фортификейшън“, а там стояха фермерите с ръчните си колички и се провикваха:

— Сладки картофи, зелен боб, зрял боб, бамя. Прясна сметана, мътеница, кашкавал, яйца.

Но и в „Джитни“ не е зле. Поне имат хубав климатик.

— Добре, малката. Да видим какво ни трябва.

От щанда за зеленчуци взимам шест картофа, три връзки зелен боб. Купувам пушен свински бут от касапина. Магазинът е светъл, чист и подреден. Няма нищо общо със супермаркета за чернокожи „Пигли Уигли“, където по пода има дървени стърготини. Виждам предимно бели дами, усмихнати, с вече направени прически, напръскани с лак за коса, готови за утре. Пазаруват и четири или пет прислужници, всичките облечени с униформи.

— Лилавото! — казва Мей Мобли и й давам да държи кутията с боровинки. Тя й се усмихва като на стар приятел. Мей Мобли обича лилави неща.

На щанда за подправки взимам пакет сол от един килограм, в който ще накисна пуйката, и го слагам в количката. Броя на пръсти часовете — десет, единайсет, дванайсет. Ако ще кисна птицата за четиринайсет часа в подсолена вода, трябва да я сложа в кофата около три часа днес следобед. Утре сутрин ще трябва да отида у госпожа Лийфолт в пет часа и да сложа пуйката да се пече за около шест часа. Днес вече опекох две тави царевични питки и ги оставих да престоят на кухненския плот, за да станат хрупкави. Ябълковият пай е готов за печене, а бисквитите ще приготвя утре.

— Приготвяш се за утре, а, Ейбълийн? — обръщам се и виждам зад себе си Франи Кутс. Тя ходи в моята църква и работи при госпожа Каролин на улица „Маншип“. — Здравей, сладурче, какви дебели крачета имаш — казва тя на Мей Мобли, която ближе кутията с боровинки. Фани навежда глава и ме пита: — Чу ли какво е станало тази сутрин с внука на Лувиния?

— Робърт, който коси тревата ли?

— Отишъл в тоалетната за бели в градинарския магазин „Пинчман“. Разправят, че там нямало табела за забрана. Двама бели мъже го подгонили и го пребили с щанга.

О, не! Не и Робърт!

— Той… дали ще…? Франи поклати глава. — Не знаят. В болницата е. Чух, че ослепял.

— Господи, не — затварям аз очи.

Лувиния е най-добрият и мил човек на света. Отгледа Робърт сама, след като дъщеря й почина.

— Горката Лувиния! Не знам защо лошите неща се случват все на добрите хора — казва Франи.

Същия следобед работя като луда — режа лук и целина, приготвям заливката, мия картофите, чистя боба, лъскам среброто. Чух, че тази вечер съседите ще се събират у Лувиния в пет часа, за да се помолят за Робърт, но когато слагам десеткилограмовата пуйка в маринатата, вече едва си мърдам ръцете. Приключвам с готвенето чак в шест часа, два часа по-късно от обикновено. Знам, че няма да имам сили да почукам на вратата на Лувиния. Ще отида утре, след като приключа с почистването на пуйката. Тътря се бавно от автобусната спирка и едва си държа очите отворени. Завивам по „Джийсъм“. Пред къщата ми е спрял голям бял кадилак. А на предните стълби седи госпожица Скийтър с червена рокля и червени обувки, крещящи като мегафон. Приближавам се бавно към двора си и се чудя какво ли иска сега. Госпожица Скийтър става, здраво стиснала дамската си чанта, все едно някой ще й я дръпне. Белите не идват в моя квартал, освен ако не карат някоя прислужница до дома й, което не ми пречи. По цял ден прислужвам на бели хора. Не искам обаче да ги гледам и когато съм си вкъщи.

— Надявам се, нямаш нищо против, че наминах — казва тя. — Просто… не знаех къде другаде можем да поговорим.

Сядам на стъпалата, а всеки прешлен на гръбнака ме боли. Малката така се изнерви от баба си, че ме напишка цялата и сега мириша. По улицата е пълно с хора, които отиват към дома на Лувиния, за да се помолят за Робърт, а отсреща децата играят на топка. Всички ни зяпат и сигурно си мислят, че ме уволняват.

— Да, госпожо — въздъхвам аз. — Какво мога да направя за вас?

— Имам една идея. Искам да напиша нещо, но ми трябва помощта ти.

Въздъхвам тежко. Харесвам госпожица Скийтър, но чак пък толкова! Можеше да се обади. Никога не би цъфнала на вратата на някоя бяла жена, без да се обади предварително. А тук се появява, като че ли има пълно право да ме безпокои в дома ми.

— Искам да те интервюирам. Да те разпитам за работата ти като прислужница.

Една червена топка се претъркулва на около метър в двора ми. Момчето на Джоунс претичва през улицата, за да я вземе. Щом вижда госпожица Скийтър, спира като попарено. После изтичва и грабва топката. След това се обръща и си плюе на петите, все едно се страхува, че тя ще го погне.

— Като за рубриката на госпожа Мърна ли? — питам аз сухо. — За чистене?

— Не. Говоря ти за книга — казва тя с блеснали очи. Вълнува се. — Книга с разкази какво е да работиш при бяло семейство. Като например как е да работиш, да речем, при… Елизабет.

Обръщам се и я поглеждам. Това се е опитвала да ме попита през последните две седмици в кухнята на госпожа Лийфолт.

— Мислите ли, че госпожа Лийфолт ще се съгласи да разправям разни истории за нея?

Госпожица Скийтър малко помръква.

— Ами, не. По-скоро си мислех да не й казваме. Ще трябва да се погрижа и другите прислужници да го запазят в тайна.

Сбърчвам чело, защото започвам да схващам накъде бие.

— Кои други прислужници?

— Надявах се да интервюирам четири или пет. За да разкажат какво е да работиш като прислужница в Джаксън.

Оглеждам се. Седим навън пред погледите на всички. Тя не знае ли колко е опасно да говорим за такива работи, когато всеки може да ни види?

— И какви истории точно си мислите, че ще чуете?

— Колко ви плащат, как се отнасят с вас, за тоалетните, за децата, за всичко, което сте преживели — добро и лошо.

Изглежда въодушевена, като че ли това е някаква игра. За миг ми хрумва, че може би по-скоро съм луда, а не уморена.

— Госпожице Скийтър — прошепвам й аз, — това не ви ли се струва малко опасно?

— Ако внимаваме…

— Моля ви, по-тихо. Знаете ли какво ще стане с мен, ако госпожа Лийфолт разбере, че говоря зад гърба й?

— Няма да казваме на никого — тя започва да говори малко по-тихо, но не достатъчно. — Интервютата ще са поверителни.

Взирам се в нея. Полудяла ли е?

— Чухте ли за случката с чернокожото момче тази сутрин? Онова, дето го пребили с щанга, защото по грешка влязло в тоалетната за бели?

Тя ме поглежда и леко примигва.

— Знам, че положението е малко несигурно, но това е…

— А за братовчедка ми Шинел в окръг Котър? Подпалили колата й, защото отишла до избирателната секция.

— Никой не е писал подобна книга — казва тя най-накрая шепнешком, защото май вече е по-наясно как стоят нещата. — Ще направим нещо напълно новаторско. Ще представим съвсем нова гледна точка.

Забелязвам покрай къщата ми да минават група прислужници с униформи. Те поглеждат насам и ме виждат как седя с бяла жена на предните стълби. Стискам зъби, защото знам, че телефонът ми ще звъни на пожар.

— Госпожице Скийтър — казвам аз бавно, за да види, че говоря напълно сериозно. — Да се съглася да ви помогна, е все едно сама да драсна клечка на къщата си.

Госпожица Скийтър започва да си гризе нокътя.

— Но аз вече… — Тя стисва очи.

Каня се да я попитам: „Какво вече?“, но малко ме е страх какво може да ми отговори.

Тя бръква в чантата си, вади листче хартия и записва телефона си.

— Поне ще си помислиш ли?

Въздъхвам и извръщам очи към двора. Казвам колкото мога по-тихо:

— Не, госпожо.

Тя оставя листчето помежду ни на стъпалото и се качва в кадилака си. Твърде уморена съм, за да стана. Просто си седя и я гледам как тръгва бавно надолу по пътя. Момчетата, които ритат топка, се дръпват от улицата и застават мирно отстрани, като че ли покрай тях минава катафалка.

[1] Президент на САЩ 1923–1929 г. — Бел.прев. ↑

Госпожица Скийтър

Глава 8

Карам кадилака на мама по „Джийсъм авеню“. Пред мен едно чернокожо момченце с гащеризон, стиснало червена топка, ме гледа с ококорени очи. Поглеждам в огледалото за обратно виждане. Ейбълийн още стои на предните стълби, облечена с бялата си униформа. Дори не ме погледна, когато каза „Не, госпожо.“ Беше вперила поглед в онзи правоъгълник пожълтяла трева в двора си. Предполагам, че очаквах посещението ми при нея да мине като гостуванията ми при Константин, когато дружелюбни чернокожи махаха и се усмихваха, радваха се да видят бялото момиченце, чийто татко бе собственик на голямата ферма. Но тук ме гледат с присвити очи. Когато го наближавам с колата, чернокожото момченце се обръща и се шмугва зад една къща през няколко двора от дома на Ейбълийн. В предния двор на къщата са се събрали пет-шест чернокожи с подноси и торби в ръце. Разтривам слепоочията си. Опитвам се да измисля как бих могла да убедя Ейбълийн.

Преди седмица Паскагула почука на вратата на стаята ми.

— Имате междуградско обаждане, госпожице Скийтър. Търси ви госпожа… Щерн ли беше?

— Щерн ли? — помислих си на глас. Пригладих косата си. — Да не искаш да кажеш… Щайн?

— Ами… може и Щайн да беше. Говореше някак си твърдо.

Втурнах се покрай Паскагула надолу по стълбите. Незнайно защо, продължавах да приглаждам къдриците си, сякаш щях да посрещна някого на вратата, а не да говоря по телефона. В кухнята грабнах слушалката, която висеше на шнура и се удряше в стената. Преди три седмици бях написала писмото на бяла хартия „Стратмор“. Три страници, в които излагах идеята, подробностите и лъжата, че трудолюбива и уважавана чернокожа прислужница се е съгласила да я интервюирам и да разкаже подробно какво е да работи за белите жени в града ни. В сравнение с истината, че всъщност възнамерявам да помоля за помощ чернокожа жена, лъжата, че тя вече се е съгласила, ми се стори безкрайно по-привлекателна. Разтегнах телефонния кабел и влязох в килера, където включих голата електрическа крушка. В килера от пода до тавана има рафтове с туршия и буркани със супа, меласа, консервирани зеленчуци и сладка. Още от гимназията се крия тук, за да говоря на спокойствие.

— Ало? Юджиния е на телефона. — Моля, изчакайте, сега ще ви свържа. — Чух поредица изпуквания и после един далечен глас, плътен почти като на мъж, рече:

— Илейн Щайн.

— Ало? На телефона е Скийт… Юджиния Филън от Мисисипи.

— Знам, госпожице Филън. Нали аз ви позвъних. — Чух драсване на кибритена клечка и кратко остро вдишване. — Получих писмото ви миналата седмица. Имам някои забележки.

— Да, госпожо. — Седнах на една висока тенекиена кутия от брашно „Кинг Бискит“. С разтуптяно сърце се напрягах да я чуя. Пращенето беше много силно, точно както подобава на телефонно обаждане от разположения на хиляда и шестстотин километра Ню Йорк.

— Любопитно ми е как ви хрумна тази идея? Да интервюирате домашни помощници.

За миг се вцепених. Тя не поздрави, не се представи. Реших, че е най-добре да отговоря направо на въпроса, който ми зададе.

— Ами аз… бях отгледана от чернокожа жена. Виждала съм колко прости и колко сложни може да са взаимоотношенията между семействата и прислугата. — Прочистих си гърлото. Изразявах се сухо, сякаш разговарях с учител.

— Продължавайте.

Поех си дълбоко въздух.

— Искам да представя гледната точка на прислугата. На чернокожите жени в града. — Опитвах се да си представя лицето на Константин, на Ейбълийн. — Те отглеждат едно бяло дете, а след двайсет години то ги наема на работа. Иронията е там, че ние ги обичаме и те ни обичат, но въпреки това… — преглътнах с разтреперан глас — дори не им позволяваме да използват тоалетната в къщата.

Отново последва тишина.

— И — почувствах се задължена да продължа — всички знаят гледната точка на белите, прославения образ на Мами, която посвещава целия си живот на бяло семейство. Маргарет Мичъл е описала това. Но никой не е питал Мами какво мисли тя по въпроса. — По гърдите ми се стича пот и прави петна по памучната ми блуза.

— Значи искате да представите гледна точка, за която досега никой не е писал — каза госпожа Щайн.

— Да. Никой не говори за това. Тук на юг за тези неща не се говори.

Илейн Щайн се разсмя гръмовно. Акцентът й беше твърд, характерен за янките.

— Госпожице Филън, живях в Атланта шест години с първия си съпруг.

Хванах се за тази малка връзка.

— В такъв случай знаете как е.

— Знам достатъчно, за да се разкарам оттам — каза тя и чух как издиша дима. — Вижте, прочетох бележките ви. Идеята ви със сигурност е… оригинална, но няма да стане. Коя прислужница с всичкия си ще ви каже истината?

В пролуката под вратата зърнах да минават розовите пантофи на майка. Опитах се да не им обръщам внимание. Не можех да повярвам, че госпожа Щайн вече е разкрила лъжата ми.

— Първата, която ще интервюирам, е… съгласна да разкаже историята си.

— Госпожице Филън, нима тази негърка действително се е съгласила да разговаря откровено с вас? — попита Илейн Щайн, но разбирах, че това не е въпрос. — Да ви каже какво мисли за работата си при бяло семейство? Защото на мен това ми се струва голям риск в град като Джаксън, Мисисипи.

Седях и примигвах. У мен започна да се прокрадва тревога, че може би няма да е толкова лесно, колкото си мислех, да убедя Ейбълийн. Тогава още нямах представа какво щеше да ми каже тя на стълбите пред дома си следващата седмица.

— Гледах по новините как се опитват да интегрират автогарата ви — продължи госпожа Щайн. — Наблъскаха петдесет и пет негри в затворническа килия за четирима.

Стиснах устни.

— Тя се съгласи, наистина.

— Впечатляващо. Но мислите ли, че след нея и други прислужници ще се съгласят да говорят? Ами ако работодателите им разберат?

— Интервютата ще се провеждат тайно. Защото, както знаете, тук при нас е малко опасно в момента. — В действителност обаче нямах почти никаква представа колко опасно е всъщност. Бях прекарала последните четири години далеч, в изолираната стая в колежа, четях Кийтс и Юдора Уелти и се тревожех за курсови работи.

— Малко опасно? — разсмя се тя. — Протестите в Бърмингам, Мартин Лутър Кинг. Кучета нападат чернокожи деца. Скъпа, това е най-горещата тема в страната. Но за съжаление няма да се получи. Не и под формата на статия, защото нито един южняшки вестник няма да я публикува. А за книга да не говорим. Книга с интервюта няма да се продава.

— О! — отроних аз. Затворих очи и цялото ми въодушевление се изпари. Усетих се, че пак казвам — О!

— Обадих се, защото, честно казано, идеята е добра. Но… няма начин да стигне до печат.

— Ами ако… — зашарих с очи из килера, докато се опитвах да измисля как да върна интереса й. Може би наистина трябва да е под формата на статия, може би в някое списание, но тя каза не…

— Юджиния, с кого говориш там? — Гласът на майка долетя през процепа. Тя открехна вратата, а аз я затръшнах. Закрих слушалката с длан и изсъсках: — Говоря с Хили, майко…

— В килера? Пак като в гимназията…

— Искам да кажа… — госпожа Щайн цъкна силно с език. — Съгласна съм да прочета интервюто. Бог ми е свидетел, издателският бранш се нуждае от малко раздрусване.

— Ще направите това? О, госпожо Щайн…

— Не твърдя, че има шанс да издадем книгата. Но… направете интервюто и ще ви съобщя дали си струва да се занимавате с темата по-нататък.

Избълвах няколко нечленоразделни звука и накрая успях да изрека:

— Благодаря ви, госпожо Щайн. Не мога да ви опиша колко съм ви благодарна за помощта.

— Не ми благодарете все още. Ако искате да се свържете с мен, обадете се на Рут, секретарката ми — каза тя и затвори телефона.

В сряда отивам да играя бридж у Елизабет и взимам една стара чанта. Тя е червена и грозна. Но днес поне ще ми служи за прикритие. Това е единствената чанта, която успях да открия у дома, достатъчно голяма, че да побере писмата до госпожа Мърна. Кожата е напукана и се лющи, от триенето върху рамото дебелата дръжка оставя кафеникави петна по блузата ми. Това беше градинарската чанта на баба ми Клеър. В нея държеше градинарските си инструменти, а по дъното й още има слънчогледови семки. Не отива на нито една от дрехите ми, но не ме е грижа.

— Две седмици — размахва два пръста Хили пред лицето ми. — Ще дойде — усмихва ми се тя и аз й се усмихвам в отговор.

— Веднага се връщам — казвам аз и влизам в кухнята, нарамила чантата.

Ейбълийн стои на мивката.

— Добър ден — казва тихо.

Мина седмица, откакто ходих у тях. Около минута просто стоя и я гледам как разбърква студения чай, долавям по стойката й колко неудобно се чувства, колко се страхува да не заговоря отново за книгата за прислугата. Изваждам няколко писма с домакински въпроси и щом вижда това, Ейбълийн леко отпуска рамене. Докато й чета един въпрос за петната от мухъл, тя сипва малко чай в една чаша и го опитва. Добавя още малко захар в каната.

— А, преди да забравя, намерих отговор на онзи въпрос за петната от котлен камък. Мини каза, че трябва просто да се натрият с майонеза. — Ейбълийн изстисква половин лимон в чая. — А после жената да изхвърли съпруга си нехранимайко. — Тя разбърква и опитва. — Мини не се церемони много със съпрузите.

— Благодаря, ще си запиша — отвръщам аз. Възможно най-небрежно изваждам един плик за писма от чантата. — Исках да ти дам това.

Ейбълийн отново заема скованата си предпазлива поза, както когато влязох.

— Какво има вътре? — пита тя, без да посегне към плика. — За помощта ти — казвам аз тихо. — Отделям по пет долара от всяка статия. Вече се събраха трийсет и пет.

Ейбълийн бързо премества поглед към чая.

— Не, благодаря, госпожо. — Моля те, вземи ги, спечели си ги.

Чувам скърцане на столове по пода в трапезарията и гласа на Елизабет.

— Моля ви, госпожице Скийтър. Госпожа Лийфолт ще побеснее, ако разбере, че ми давате пари — прошепва Ейбълийн.

— Не е нужно да разбира.

Ейбълийн вдига поглед към лицето ми. Бялото на очите й е жълтеникаво, изглежда уморена. Знам какво си мисли.

— Вече ви казах, съжалявам, но не мога да ви помогна с онази книга, госпожице Скийтър.

Оставям плика на кухненския плот с ясното съзнание, че съм допуснала ужасна грешка.

— Моля ви, намерете си друга черна прислужница. Някоя млада. Някоя… друга.

— Но не познавам никоя друга толкова добре. — Изкушавам се да вметна думата „приятелки“, но не съм чак толкова наивна. Знам, че не сме приятелки.

Хили наднича през вратата.

— Хайде, Скийтър, започвам да раздавам — казва тя и изчезва. — Умолявам ви — казва Ейбълийн, — вземете тези пари, преди госпожа Лийфолт да ги види.

Кимвам засрамено. Пъхвам плика в чантата си и ми е ясно, че съм изгубила доверието й. Тя си мисли, че я подкупвам, за да ми позволи да я интервюирам. Подкуп, маскиран под добронамереност и благодарност. Аз, така или иначе, исках да й дам парите, като се понатрупат, но е вярно и че бях планирала умишлено да й ги донеса днес. А така я бях подплашила окончателно.

— Скъпа, поне го пробвай. Струва единайсет долара. Би трябвало да подейства.

Майка ме е приклещила в кухнята. Поглеждам към вратата на коридора. Майка се приближава все повече с онова нещо в ръка, а аз се разсейвам от това, колко тънки изглеждат китките й и колко крехки ръцете й, докато държи тежката сива машина. Тя ме бутва да седна на един стол (значи, не е чак толкова крехка все пак) и изстисква шумно върху главата ми някакъв крем от тубичка. Майка ме преследва с „Чудодейната машина за мека, копринена и бляскава коса“ от два дни. Втрива крема в косата ми с две ръце. На практика усещам надеждата във възглавничките на пръстите й. Кремът не може да изправи носа ми или да ме скъси с десетина сантиметра. Няма да подчертае почти прозрачните ми вежди, нито да омекоти кокалестата ми фигура. А зъбите ми, така или иначе, са идеално прави. Затова единственото, с което й остава да се бори, е косата ми. Майка покрива с гумена шапка мократа ми коса, от която се стичат капчици. Свързва маркуча, който излиза от шапката, с квадратната машина. — Колко време ще отнеме, майко? Тя взима брошурата с лепкави пръсти.

— Тук пише: Сложете Чудодейната шапка за изправяне, после пуснете машината и изчакайте да се преобразите след…

— Десет минути? Петнайсет?

Чувам изщракване, засилващо се бръмчене, а после главата ми бавно се затопля. Но изведнъж нещо изпуква! Тръбата се изхлузва от машината и започва да се мята като полудял пожарникарски маркуч. Майка надава писък и се протяга да го хване, но не може. Накрая успява да го сграбчи и отново го закрепва. Поема си дълбоко въздух и отново взима брошурата.

— Чудодейната шапка трябва да остане на главата, без да се сваля, за два часа или резултатът…

— Два часа?

— Ще накарам Паскагула да ти приготви студен чай, скъпа. — Майка ме потупва по рамото и излиза с шумолене през вратата на кухнята.

В продължение на два часа пуша цигари и чета списание „Лайф“. Довършвам „Да убиеш присмехулник“. Накрая преглеждам „Джаксън джърнъл“. Петък е и няма съветите на госпожа Мърна. На четвърта страница прочитам „Момче ослепява заради сегрегационна тоалетна, разпитват заподозрени.“ Струва ми се, че… съм чувала за тази история. И тогава си спомням. Това трябва да е съседът на Ейбълийн. Тази седмица ходих два пъти у Елизабет с надеждата, че тя няма да си е вкъщи, за да говоря с Ейбълийн и да се опитам да я убедя да ми помогне. Елизабет седеше приведена над шевната машина, твърдо решена да довърши новата си рокля за коледните празници — поредната зелена, евтина, избеляла рокля. Сигурно е намерила зеления плат на щанда за намалени стоки. Ще ми се да можех да й купя нещо ново от „Кенингтънс“, но подобно предложение ще я засрами до смърт.

— Реши ли как ще се облечеш за срещата следващата събота? — попита Хили при второто ми посещение.

Свих рамене:

— Май ще трябва да отида по магазините.

В този миг Ейбълийн донесе поднос с кафе и започна да подрежда масата.

— Благодаря — кимна й Елизабет.

— Благодаря ти, Ейбълийн — каза Хили, докато си слагаше захар. — Да ти кажа, правиш най-хубавото кафе от всички чернокожи в града.

— Благодаря, госпожо.

— Ейбълийн — продължи Хили, — харесва ли ти новата ти тоалетна? Хубаво е да разполагаш със своя собствена, нали?

Ейбълийн се взираше в пукнатината на масата.

— Да, госпожо.

— Знаеш ли, Ейбълийн, господин Холбрук уреди да ти я построят. Изпрати момчетата и материалите — усмихна се Хили.

Ейбълийн не каза нищо и си личеше, че й се ще да избяга от стаята. Помислих си: „Моля те, само не й благодари!“

— Да, госпожо — Ейбълийн отвори чекмеджето и бръкна в него, но Хили продължи да я гледа настойчиво. Беше очевидно какво иска. Минаха няколко секунди, но никой не помръдна. Хили си прочисти гърлото и накрая Ейбълийн сведе глава.

— Благодаря, госпожо — прошепна тя и се върна в кухнята. Нищо чудно, че не иска да говори с мен.

По обяд майка сваля вибриращата шапка от главата ми и измива крема от косата ми на кухненската мивка. Навива ме на десетина ролки и ме слага да седна под каската й за сушене в банята. Излизам оттам час по-късно, зачервена, схваната и жадна. Майка ме изправя пред огледалото и развива ролките. Разресва огромните бабуни коса по главата ми. Зяпваме слисани отражението. — Мамка му! — казвам аз и в главата ми се върти само едно: „Срещата. Срещата е следващата събота.“ Майка се усмихва смаяна. Дори не ме скастря, че ругая. Косата ми изглежда прекрасно. Чудодейната машина всъщност свърши работа.

Глава 9

В събота, деня на срещата ми със Стюарт Уитуърт, седя два часа под Чудодейната машина (ефектът от която, стана ясно, трае само до следващото измиване). След като се изсушавам, отивам в „Кенингтънс“ и си купувам най-ниските обувки, които намирам, и черна рокля от креп. Ненавиждам ходенето по магазини, но сега ми е приятно да се разсея за един следобед и да не се притеснявам за госпожа Щайн или Ейбълийн. Плащам осемдесет и петте долара от сметката на майка, тъй като тя непрекъснато ме умолява да си купувам нови дрехи. („Нещо подходящо за ръста ти.“) Знам, че майка никак няма да одобри дълбокото деколте. Никога не съм носила такава рокля.

На паркинга пред „Кенингтънс“ запалвам колата, но не мога да потегля, защото внезапно ме свива стомахът. Стисвам облицования в бяло волан и си казвам за десети път, че е нелепо да се надявам на нещо, което никога няма да се случи. Да си мисля, че от черно-бялата снимка мога да разбера какъв нюанс са сините му очи. Да смятам, че ще излезе нещо от уредена среща и поредица от отложени вечери. Но с роклята и новата си прическа всъщност изглеждам доста добре. Не мога да потисна надеждите. Хили ми показа снимката преди четири месеца, докато седяхме край басейна в задния й двор. Тя се печеше на слънце, а аз се разхлаждах на сянка. Обривът, който получавам от слънцето, се беше появил през юли и още не можех да се оправя.

— Заета съм — казах й аз.

Хили седеше на ръба на басейна, необяснимо уверена, че изглежда добре в черния си бански, въпреки отпуснатата след раждането кожа и натрупаните килограми. Имаше шкембе, но краката й, както винаги, бяха слаби и хубави.

— Още дори не съм ти казала кога ще дойде — каза тя. — При това е от изключително добро семейство. — Разбира се, имаше предвид собствените си роднини. Стюарт беше втори братовчед на Уилям. — Поне се срещни с него и виж дали ще го харесаш.

Отново погледнах снимката. Очите му бяха големи и ясни, имаше светлокестенява къдрава коса и беше най-високият от групата мъже, снимали се край някакво езеро. Но останалите прикриваха по-голямата част от тялото му. Най-вероятно му липсваше някой крайник.

— Нищо му няма — рече Хили. — Питай Елизабет, тя се запозна с него на благотворителния бал миналата година, докато ти беше в колежа. Да не говорим, че цяла вечност ходеше с Патриша ван Девендър. — Патриша ван Девендър ли? Кралицата на красотата в „Ол Мис“ две поредни години? — Освен това откри собствена фирма във Виксбърг. И нищо да не се получи, поне няма да го срещаш всеки ден из града.

— Добре — въздъхнах аз накрая, най-вече за да ме остави Хили на мира. Когато се прибирам вкъщи от пазар, вече минава три часът. В шест трябва да съм у Хили, за да се запозная със Стюарт. Поглеждам се в огледалото. Косата ми е започнала да се къдри по краищата, но като цяло все още е права. Майка много се зарадва, когато й казах, че искам пак да изпробвам Чудодейната машина и дори не се усъмни защо. Тя не знае за срещата ми довечера, а ако някак си разбере, след като нищо не излезе, през следващите три месеца ще ме измъчва с въпроси от сорта на „Той обади ли се?“ и „Какво обърка този път?“.

Майка е в дневната на първия етаж и двамата с татко гледат баскетболен мач и викат за отбора на „бунтарите“. Брат ми Карлтън седи на дивана с чисто новата си приятелка. Днес следобед пристигнаха от университета в Луизиана. Тя е с тъмна права коса, вързана на опашка, и носи червена блуза. Когато заварвам Карлтън сам в кухнята, той се засмива и ми подръпва косата, както когато бяхме малки.

— Как си, сестричке?

Разказвам му за работата във вестника и че съм редактор на бюлетина на женската организация. Казвам му и че се надявам, след като завърши, да се прибере вкъщи.

— И ти заслужаваш малко от вниманието на майка. Мен ме обсипва с повече от необходимото — казвам през зъби.

Той се смее, все едно ме разбира, но дали е така наистина? Три години по-голям е от мен, изглежда прекрасно, висок, русокос, завършва право в университета на Луизиана и е защитен от майка ни от двеста и седемдесет километра пътища с дупки. След като той се връща при приятелката си, аз започвам да се оглеждам за ключовете от колата на майка, но не ги намирам. Вече е пет без петнайсет. Заставам на прага и се опитвам да привлека вниманието й. Трябва да я изчакам да приключи да засипва момичето с опашката с въпроси за родителите й и откъде е, но майка няма да миряса, докато не открие поне един общ познат. След това я пита в кой клуб е членувала във „Вандербилт“ и приключва с въпроса какъв модел украса поставя върху сребърните си прибори. Според майка тази украса казва за човек повече и от хороскоп. Момичето с опашката отговаря, че семейните прибори са украсени с плетеница тип „Шантили“, но когато се омъжи, тя ще си избере собствен модел, защото, по думите й, била с независим дух. Карлтън я погалва по главата и тя му се умилква като котка. Двамата ме оглеждат и се усмихват.

— Скийтър — обръща се към мен момичето с опашката от другия край на стаята, — имаш късмет, че семейните ви прибори са украсени с модел „Франсоа I“, ще го запазиш ли, когато се омъжиш?

— „Франсоа I“ е истинска мечта — казвам аз с усмивка. — Непрестанно вадя вилиците от шкафа и им се любувам. Майка ме поглежда с присвити очи. Правя й знак да дойде в кухнята, но преди да се появи, минават още десет минути. — Къде са ключовете от колата ти, майко? Закъснявам за среща с Хили. Тази нощ ще спя у тях.

— Моля? Но Карлтън си е вкъщи. Какво ще си помисли за теб новата му приятелка, ако кажеш, че си имаш по-интересни занимания. Не й бях казала досега, защото знаех, че независимо дали Карлтън си е вкъщи или не, разговорът ще прерасне в спор. — А и Паскагула направи печено, а баща ти е приготвил дърва довечера да запалим камината в дневната.

— Навън е двайсет и девет градуса, майко.

— Виж сега. Брат ти си е у дома и очаквам от теб да се държиш като добра сестра. Няма да излизаш, докато не си поговориш хубаво с момичето. — Тя поглежда часовника си, а аз си напомням, че вече съм на двайсет и три години.

— Моля те, скъпа — казва майка, въздъхва и отнася в дневната поднос с ментов сироп.

— Мамо — викам след нея от кухнята в пет часа и двайсет и пет минути. — Трябва да тръгвам. Къде са ключовете? Хили ме чака.

— Но още не съм сервирала кифличките.

— Хили е пипнала някакъв стомашен вирус — прошепвам й аз. — А прислужницата й има почивен ден. Трябва да гледам децата.

Майка въздъхва.

— В такъв случай сигурно утре ще отидеш с тях на църква. А аз си мислех, че ще отидем цялото семейство. И после ще обядваме заедно.

— Мамо, моля те — казвам аз и започвам да тършувам из кошницата, където държи ключовете си. — Не мога да намеря ключовете!

— Не може да взимаш кадилака до утре. Това ни е хубавата кола за църква.

Той ще е у Хили след половин час. Трябваше да се облека и гримирам у тях, за да не заподозре майка нищо. Не мога да взема новия пикап на татко. Пълен е с тор, а и ще му трябва утре рано сутринта.

— Добре, тогава ще взема стария пикап.

— Струва ми се, че ремаркето беше закачено за него. Попитай баща си.

Но аз не питам татко, защото не мога да обяснявам, че излизам, пред трима души, които ще се разстроят, затова грабвам ключовете за стария пикап и казвам:

— Няма значение. Така или иначе, отивам право у Хили. — И изтичвам намусена навън само за да видя, че не само за стария пикап има закачено ремарке, а и че в ремаркето стои половинтонен трактор. Пътувам към града за първата си среща от две години насам в очукан червен шевролет модел 1941 г. и тегля след себе си трактор. Двигателят се дави и бучи и започвам да се чудя дали пикапът ще издържи. Гумите хвърлят пръски кал назад. Двигателят се задавя на главния път и роклята и чантата ми хвръкват на пода. Запалвам от втория път.

В пет и четирийсет и пет пред мен изскача нещо черно и усещам удар. Натискам спирачките, но когато теглиш машина, тежка половин тон, не се спира лесно. Простенвам и отбивам встрани. Трябва да проверя. За мое удивление котката се изправя, оглежда се замаяно и се шмугва в гората толкова бързо, колкото и беше изскочила оттам.

В шест часа без три минути, след като съм предизвикала задръстване и под шума на клаксони и викове на младежи, паркирам в съседната пряка, защото задънената улица, на която Хили живее, не предлага подходящ паркинг за селскостопански машини. Грабвам чантата си и влизам тичешком в къщата й без дори да почукам, запъхтяна, потна и разчорлена, и ги заварвам да пият уиски със сода в предния хол с кавалера ми. Замръзвам във вестибюла, а те ме зяпват. Уилям и Стюарт стават. Боже, той наистина е висок, по-висок е от мен поне с десет сантиметра. Хили втрещена ме хваща за лакътя.

— Момчета, връщаме се след малко. Вие си стойте спокойно и си говорете за футбол или нещо подобно.

Хили ме завежда в стаята си и двете започваме едновременно да охкаме. Изглеждам ужасяващо.

— Скийтър, дори червило не си си сложила! Косата ти прилича на гнездо!

— Знам, погледни ме само! — От стоенето под Чудодейната машина няма и помен. — Камионът няма климатик, трябваше да отворя проклетия прозорец. Почиствам си лицето и Хили ме настанява на стола пред тоалетката. Започва да ме реши, както правеше майка преди, навива косата ми на едри ролки и я пръска с лак за коса.

— Е, какво ще кажеш за него? — пита тя.

Въздъхвам и затварям още негримираните си очи.

— Хубав е.

Започвам да размазвам фон дьо тен по лицето си, нещо, което почти не знам как се прави. Хили ме поглежда, изтрива малко от грима със салфетка и го нанася наново. Обличам черната рокля с дълбоко остро деколте и обувам черните ниски обувки „Делман“. Хили сресва набързо косата ми. Забърсвам се с мокра кърпичка под мишниците, а тя обръща очи с досада.

— Блъснах една котка — казвам аз.

— Той вече изпи две питиета, докато те чака.

Ставам и приглаждам роклята си.

— Добре, дай оценка от едно до десет.

Хили ме оглежда от глава до пети и спира поглед върху дълбокото деколте. Повдига вежди. Досега никога не съм оголвала толкова гърдите си, почти бях забравила, че имам такива.

— Шест — казва, като че ли и самата тя е изненадана.

Споглеждаме се за миг. Хили изписква тихичко, а аз й се усмихвам. Досега никога не ми е давала оценка, по-висока от четири. Когато се връщаме в хола, Уилям размахва пръст към Стюарт.

— Ще се кандидатирам за този пост, а с баща ти…

— Стюарт Уитуърт — обявява тържествено Хили, — искам да ти представя Скийтър Филън.

Той става и за миг всички мисли се изпаряват от главата ми. Насилвам се да вдигна очи, сякаш за да си причиня още повече болка, когато той ми подава ръка.

— Стюарт завърши Университета на Алабама — казва Уилям и добавя: — Играеше във футболния отбор.

— Приятно ми е да се запознаем — усмихва ми се за миг Стюарт. После отпива голяма глътка от уискито си и чувам как ледът се удря в зъбите му. — Е, къде ще ходим? — обръща се той към Уилям.

Взимаме олдсмобила на Уилям, за да отидем в хотел „Робърт Лий“. Стюарт ми отваря вратата и сяда до мен на задната седалка, но се навежда напред и през целия път разговаря с Уилям за ловния сезон на елени. На масата ми издърпва стола и аз сядам, усмихвам се и му благодаря.

— Искаш ли нещо за пиене? — пита ме той, без обаче да ме погледне.

— Не, благодаря, само чаша вода, моля.

Той се обръща към сервитьора и поръчва:

— Двоен бърбън, чист, и чаша вода.

По някое време, след като е изпил петия си бърбън, се обръщам към него:

— Хили каза, че си в петролния бизнес. Работата ти сигурно е интересна.

— Изкарват се добри пари. Това всъщност искаш да разбереш, нали?

— Нямах… — но млъквам, защото виждам, че е извърнал глава и гледа нещо. Вдигам очи и забелязвам, че се взира в една жена на вратата, едрогърда блондинка с ярко червило и прилепнала зелена рокля.

Уилям хвърля поглед през рамо, за да види кого гледа Стюарт, но веднага се обръща. Поклаща съвсем леко глава към Стюарт и в този миг виждам, че към вратата вървят предишният приятел на Хили, Джони Фут, и жена му Силия. Те излизат, а ние с Уилям се споглеждаме облекчени, че Хили не ги е видяла.

— Господи, това момиче е страшно секси — промърморва си под носа Стюарт и в този миг престава да ме интересува какво ще излезе от срещата. По някое време Хили ми хвърля поглед, за да разбере как върви. Усмихвам се, все едно всичко е наред, и тя ми отвръща с усмивка, доволна, че нещата се получават.

— Уилям! Току-що влезе заместник-губернаторът. Да отидем да поговорим с него, преди да е седнал.

Двамата стават от масата и оставят нас, влюбените гълъбчета, да седим един до друг и да гледаме всички щастливи двойки в ресторанта.

— Ходила ли си на някой от мачовете на футболния отбор на университета в Алабама? — пита той почти без да ме поглежда.

Не бях и стъпвала на градския стадион, който е на няма и петстотин метра от леглото ми.

— Не, не се интересувам особено от футбол.

Поглеждам часовника си. Едва седем и петнайсет е.

— Ясно — той се взира в чашата, която му бе сервирал келнерът, сякаш безкрайно би му харесало да я обърне на една глътка. — Тогава с какво се занимаваш?

— Водя рубриката за… поддържане на дома в „Джаксън джърнъл“.

Той сбърчва чело и се разсмива.

— Поддържане на дома. Искаш да кажеш, домакинска работа ли?

Кимвам.

— Боже — разбърква той питието си. — Не мога да си представя нищо по-скучно от това, да четеш рубрика как да си чистиш къщата — казва той и забелязвам, че единият му преден зъб е малко крив. Копнея да му изтъкна този недостатък, но той довършва мисълта си: — Освен, може би, да я пишеш. Седя и го гледам мълчаливо. — Страхотен план да си хванеш съпруг. Като станеш експерт в домакинството.

— Истински гений си. Разкри целия ми замисъл.

— Не е ли това специалността на всички жени в „Ол Мис“? Професионален лов на съпрузи?

Гледам го смаяна. Може и да не съм ходила на много срещи, но за какъв се мисли този?

— Извинявай, но като малък да не си си падал на главата?

Той примигва, а после започва да се смее искрено за пръв път тази вечер.

— Не че ти влиза в работата — продължавам аз, — но трябваше да започна отнякъде, защото имам намерение да стана журналистка. — Струва ми се, че успявам да го впечатля.

Но след миг глътва питието си и извръща поглед. Вечеряме и докато разглеждам профила му, забелязвам, че носът му е малко остър. Веждите му са твърде дебели, а светлокестенявата му коса прекалено къдрава. Почти не си говорим, поне ние двамата. Хили бъбри и подхвърля по някоя реплика, като например:

— Стюарт, знаеш ли, че Скийтър живее в една плантация на север от града? Сенаторът не беше ли израснал във ферма за фъстъци?

Стюарт си поръчва поредното питие. Когато с Хили отиваме до тоалетната, тя ми се усмихва обнадеждено.

— Какво ще кажеш?

— Той е… висок — отвръщам аз, изненадана, че Хили не е забелязала как кавалерът ми не само е невъобразимо груб, но е и мъртвопиян.

Най-накрая приключваме с вечерята и двамата с Уилям си поделят сметката. Стюарт става и ми помага да си облека сакото. Поне има добри обноски.

— Боже, никога не съм виждал жена с толкова дълги ръце. — А аз досега не бях срещала толкова сериозен алкохолик. — Сакото ти мирише на… — Той се навежда и го подушва с отвратена физиономия. — Мирише на тор!

Стюарт влиза в мъжката тоалетна, а на мен ми идва да потъна в земята от срам. В колата настъпва мъчителна тишина. Триминутното пътуване ми се струва безкрайно дълго. Влизаме в дома на Хили. Юл Мей се появява, облечена в бялата си униформа, и казва:

— Децата са добре, легнаха си тихо и кротко. — И се измъква през кухненската врата.

Извинявам се и отивам в банята.

— Скийтър, защо не закараш Стюарт до тях? — пита ме Уилям, когато се връщам. — Аз съм страшно уморен, нали, Хили?

Хили се взира в мен, сякаш се опитва да разбере какво ще направя. Струва ми се, че ясно показах какво мисля, като стоях в тоалетната десет минути.

— Колата ти… не е ли тук? — отправям аз въпроса към празното пространство пред Стюарт.

— Струва ми се, че братовчед ми не е в състояние да шофира — смее се Уилям.

Всички млъкваме отново.

— Аз дойдох с пикап. Не ми се ще да…

— Голяма работа — казва Уилям и потупва Стюарт по гърба. — Стюарт няма нищо против да се вози в камион, нали, приятел?

— Уилям, защо не караш ти, а Скийтър ще се вози с вас? — пита Хили.

— И аз пих много — отвръща Уилям, макар току-що да ни беше докарал от ресторанта.

Накрая аз просто си тръгвам. Стюарт излиза след мен, без да пита защо не съм паркирала пред дома на Хили. Когато стигаме при пикапа, и двамата спираме и поглеждаме към дългия пет метра трактор, закачен за него.

— Сама ли докара това чудо?

Въздъхвам. Предполагам, че тъй като съм висока, никога не съм се чувствала хубава, нито пък особено женствена, но този трактор сякаш обобщава всичко.

— От години не съм виждал нещо по-смешно — казва той. Заставам пред него:

— Хили може да те закара. Тя ще те прибере вкъщи.

Той се обръща и ме поглежда в очите, убедена съм, за пръв път тази вечер. След няколко дълги мига под изпитателния му поглед, очите ми се насълзяват. Просто съм толкова уморена!

— Ох, по дяволите — казва той и леко се отпуска. — Виж, казах на Хили, че не съм готов за никакви срещи.

— Недей… — обръщам му аз гръб и тръгвам обратно към къщата.

В неделя сутрин ставам рано, преди Хили и Уилям, преди децата и преди колоната коли, стичащи се към църквата. Прибирам се вкъщи с трактора, дрънкащ зад мен. От мириса на тор ми се повдига, макар предишната вечер да не бях пила алкохол. Снощи се бях върнала в къщата на Хили, а Стюарт се мъкнеше след мен. Почуках на вратата на спалнята и помолих Уилям, който вече си миеше зъбите, да закара Стюарт у дома. Качих се в стаята за гости още преди той да отговори. Прескачам кучетата на татко на верандата и влизам в къщата. Щом виждам майка, се спускам към нея и я прегръщам. Тя се опитва да се освободи от прегръдката ми, но аз не я пускам.

— Какво има, Скийтър? Не си се заразила от Хили, нали?

— Не, добре съм. — Иска ми се да мога да й споделя за снощи. Чувствам се гузна, че не се държа по-добре и че нямам нужда от нея, докато не ми се случи нещо неприятно. Гузно ми е, че ми се иска Константин да е тук вместо нея. Майка приглажда разрошената ми от вятъра коса, тъй като тя добавя поне пет сантиметра към височината ми.

— Сигурна ли си, че не ти е лошо?

— Добре съм, мамо. — Твърде уморена съм, за да се съпротивлявам. Боли ме, сякаш някой ме е ритнал в корема. С ботуши. Не ми минава.

— Знаеш ли? — казва тя с усмивка. — Мисля, че това е подходящото момиче за Карлтън.

— Добре, мамо. Много се радвам за него.

В единайсет часа на следващата сутрин телефонът звъни. За щастие съм в кухнята и вдигам.

— Госпожица Скийтър?

Не помръдвам и хвърлям поглед към майка, която си преглежда чековата книжка на масата в трапезарията. Паскагула вади тавата с печено от фурната. Влизам в килера и затварям вратата.

— Ейбълийн? — прошепвам аз.

Тя замълчава за кратко и после казва:

— Ами ако… ами ако онова, което ви кажа, не ви хареса? Имам предвид онова за белите хора.

— Аз… аз… тук не става въпрос какво мисля аз. Моето мнение не е важно.

— Но откъде да знам, че няма да се ядосате и да се обърнете срещу мен?

— Няма… май просто ще трябва да… ми се довериш. — Застивам в очакване, обнадеждена. Следва дълго мълчание.

— Боже, смили се над мен. Ще го направя.

— Ейбълийн! — Сърцето ми се разтуптява. — Нямаш представа колко съм ти…

— Госпожице Скийтър, ще трябва много да внимаваме.

— Ще внимаваме, обещавам ти.

— И ще трябва да ми промените името. Моето, на госпожа Лийфолт, на всички.

— Разбира се — трябваше да й кажа това по-рано. — Кога да се срещнем? Къде можем да се видим?

— Ясно е, че няма да стане в квартала на белите. Предполагам, че… ще трябва да дойдете в моята къща. — Познаваш ли и други прислужници, които биха се съгласили? — питам я аз, макар госпожа Щайн да се беше съгласила да прочете само един разказ. Но аз трябва да съм готова, ако по някаква случайност първият й хареса. Ейбълийн замълчава.

— Може да питам Мини. Но тя не обича много да говори с белите. — Мини ли? Да не говориш за… предишната прислужница на госпожа Уолтърс? — питам аз и изведнъж осъзнавам колко заплетена става цялата тази история. Ще надникна не само в живота на Елизабет, но и на Хили.

— Мини определено има много за разправяне.

— Ейбълийн, благодаря ти. Много ти благодаря.

— Да, госпожо. — Искам да те питам само… Защо промени решението си?

Ейбълийн дори не се замисли.

— Госпожа Хили — отвръща тя.

Замълчавам и си мисля за плана на Хили за тоалетните, как обвини прислужницата в кражба, за всички онези приказки за болести. Ейбълийн произнася името й сухо, сякаш е горчив развален орех.

Мини

Глава 10

Отивам на работа, а в главата ми се върти само едно. Днес е първият ден от декември и докато останалата част от Америка бърше прахта от фигурките за коледните сцени и вади старите смрадливи чорапи, аз чакам един мъж. Не е Дядо Коледа, нито малкият Иисус. Става въпрос за господин Джони Фут-младши, който на Бъдни вечер ще научи, че Мини Джаксън му е прислужница. Чакам да стане двайсет и четвърти, все едно тогава ще се явявам в съда. Не знам какво ще направи господин Джони, като разбере, че работя в дома му! Може да каже: „Добре! Идвай да чистиш кухнята ми, когато си поискаш! Ето ти пари!“.

Но аз не съм глупачка. С цялата тази потайност се съмнявам, че е някой ухилен бял, който иска да ми вдигне заплатата. Има голяма вероятност на Коледа вече да съм безработна. Човърка ме да стоя в неизвестност, но едно мога да заявя със сигурност — преди месец реших, че има и по-достойни начини да умра от това, да получа инфаркт, стъпила върху капака на тоалетната в дома на бяла жена. А в крайна сметка се оказа, че дори не е бил господин Джони, а проклетият инкасатор.

Но след като цялата работа приключи, не ми стана по-леко. Още повече ме уплаши госпожа Силия. После, по време на готварския й урок, така трепереше, че даже не успя да измери една лъжица сол. Идва понеделник, а аз не мога да спра да мисля за Робърт, внука на Лувиния. Тази събота го изписаха от болницата и той отиде да живее при баба си, защото родителите му са мъртви. Снощи, когато се отбих да им занеса карамелена торта, Робърт лежеше с гипсирана ръка и превръзки на очите. Когато го видях, успях само да кажа: „О, Лувиния!“. Робърт спеше на дивана. Бяха му обръснали половината глава, за да го оперират. Лувиния, въпреки всичките си проблеми, ме разпита подробно как е цялото ми семейство. А когато Робърт започна да се върти, тя ме помоли да си тръгвам, защото Робърт се будел с крясъци. Ужасен си спомнял, че е ослепял. Каза, че може да се притесня. Това не ми излиза от главата.

— След малко ще ходя до магазина — казвам на госпожа Силия. Давам й да прегледа списъка с покупките. Правим така всеки понеделник. Тя ми дава пари, а когато се прибера, аз й тиквам касовата бележка под носа. Искам да види, че всяко пени е като на хартийката. Госпожа Силия просто свива рамене, но си пази бележките в едно чекмедже, в случай че някой ден потрябват.

Мини ще готви: 1. Печено месо с ананас 2. Шарен боб 3. Сладки картофи 4. Ябълков пай 5. Бисквити

Госпожа Силия ще готви: 1. Зелен боб

— Но нали готвих зелен боб миналата седмица!

— Научете това и всичко останало ще ви е по-лесно. — Май така е по-добре — казва тя. — Мога да поседна и да си почина, докато чистя боба.

Минаха три месеца, а глупачката още не може да свари едно кафе. Изваждам тестото за пая, защото искам да е готово, като се върна от магазина.

— Може ли този път да направим шоколадов пай? Обожавам шоколадов пай.

Стисвам зъби.

— Не знам как се прави шоколадов пай — лъжа я аз. „Никога. Никога повече след онова с госпожа Хили.“

— Как така не знаеш? Боже, та ти можеш да готвиш всичко. Може би трябва да потърсим рецепта.

— Какъв друг пай ви се яде?

— Ами какво ще кажеш за онзи пай с праскови, който направи веднъж? — казва тя и си налива чаша мляко. — Беше много хубав.

— Онези праскови бяха от Мексико. Тук още не са узрели.

— Но видях реклама във вестника.

Въздъхвам. Не е лесно с нея, но поне се отказа от шоколадовия пай.

— Трябва да знаете, че плодовете са най-хубави, когато им е сезонът. Тикви не се готвят през лятото, а прасковите не се готвят през есента. Щом не можете да намерите нещо по сергиите край пътя, значи не го купувате. Нека вместо това да си направим вкусен пай с орехи.

— Джони много хареса онези захаросани бадеми. Помисли ме за най-умното момиче, което някога е срещал, когато му ги поднесох.

Поглеждам към тестото, за да не види изражението ми. Успя да ме раздразни два пъти за една минута.

— Има ли още нещо, което искате господин Джони да си помисли, че сте сготвили?

Освен че умирам от страх, ми писна друг да представя готварските ми рецепти за свои. Освен с децата си, готвенето е единственото, с което се гордея.

— Не, само това.

Госпожа Силия се усмихва и не забелязва, че толкова съм разточила тестото за пая, че в него се появяват дупки. Ще живея в този ад само още двайсет и четири дни. Моля се на Бог, че и на дявола, господин Джони да не вземе да се прибере внезапно преди това. През ден чувам как госпожа Силия звъни по телефона на дамите от обществото. Благотворителният бал беше само преди три седмици, а тя вече се цели в следващата година. Двамата с господин Джони не са ходили, иначе щях да слушам само за това. Тази година не работих на бала за пръв път от десет години насам. Там плащат добре, но не можех да рискувам госпожа Хили да ме види.

— Ще й предадеш ли, че пак я е търсила Силия Фут? Оставих й съобщение преди няколко дни…

Гласът на госпожа Силия е радостен, все едно се опитва да продаде нещо по телевизията. Всеки път, като я чуя, ми се иска да дръпна телефона от ръката й и да й кажа да престане да си губи времето. Защото работата не е там, че изглежда като уличница. Има по-сериозна причина госпожа Силия да няма приятелки, а това го разбрах веднага щом зърнах снимката на господин Джони. Прислужвала съм на достатъчно сбирки на клуба по бридж, че да знам по нещичко за всяка бяла жена в града. Господин Джони зарязал госпожа Хили заради госпожа Силия в колежа и госпожа Хили така и не го преглътнала.

В сряда вечер влизам в църквата. Не се е напълнила и наполовина, защото е едва седем без петнайсет, а хорът започва да пее чак в седем и половина. Но Ейбълийн ме помоли да дойда по-рано и аз го направих. Любопитно ми е какво има да ми казва. Освен това Лирой беше в добро настроение и се заигра с децата, та реших, че след като му е интересно, нека той се занимава с тях.

Виждам Ейбълийн на мястото, на което сядаме обикновено — четвърти ред вляво, точно под вентилатора на прозореца. Ние сме от основните членове и заслужаваме най-хубавите места. Прибрала е косата си назад и покрай врата й се спускат ситни къдрици. Носи синя рокля с големи бели копчета, която не съм виждала преди. Ейбълийн е пълна с дрехи от бели дами. Белите обичат да й дават старите си неща. Както обикновено, изглежда закръглена и достолепна, но въпреки примерния си външен вид така хубаво разказва мръсни вицове, че да се напикаеш от смях.

Тръгвам по пътеката и виждам, че Ейбълийн се мръщи на нещо и бърчи чело. За секунда ясно й личат всичките петнайсетина години, с които е по-стара от мен. Но после се усмихва и лицето й пак става младо и закръглено.

— Боже! — казвам аз, щом се настанявам до нея.

— Знам. Някой трябва да й каже. — Ейбълийн развява пред лицето си бяла кърпичка.

Тази сутрин беше ред на Кики Браун да чисти и цялата църква вони на онзи миризлив лимонов препарат, дето забърква у дома си и се опитва да продава за двайсет и пет цента бутилката. Правим си списък с желаещите да чистят църквата. Ако питате мен, няма да е зле Кики Браун да се записва по-рядко, а мъжете по-често. Доколкото знам, досега нито един мъж не се е записвал да чисти. Като изключим миризмата, църквата изглежда много добре. Кики е лъснала пейките така, че човек може да се огледа в тях. Коледната елха вече е украсена и стои до олтара, отрупана с гирлянди и лъскава златна звезда на върха. На три от прозорците в църквата има стъклописи — раждането на Христос, възкресението на Лазар и учението на онези глупаци, фарисеите. Останалите седем са с обикновени стъкла. Още събираме пари за тях.

— Как е астмата на Бени? — пита Ейбълийн.

— Вчера му беше малко по-добре. Лирой ще доведе него и другите деца след малко. Да се надявам, че лимонът няма да го убие.

— Лирой — Ейбълийн поклаща глава и се засмива. — Предай му, че съм казала да слуша. Иначе ще го включа в списъка си за молитви.

— Май няма да е зле.

Боже, скрий храната. Префърцунената Бъртрина Бесъмър се приближава тежко-тежко. Обляга се на пейката пред нас и се усмихва, нахлупила на главата си смешна синя шапка. Бъртрина е онази, дето нарече Ейбълийн глупачка преди години.

— Мини — казва Бъртрина, — радвам се, че си си намерила нова работа.

— Благодаря, Бъртрина.

— Ейбълийн, благодаря ти, че ме включи в списъка си за молитви. Ангината вече почти ми мина. Ще ти се обадя тази събота да се видим.

Ейбълийн кимва с усмивка. Бъртрина тръгва, поклащайки се, към своето място.

— Май трябва да подбираш по-внимателно за кого се молиш.

— А, не се сърдя на никого — казва Ейбълийн. — А и виж, че е отслабнала малко. — Разправя на всички, че е свалила двайсет килограма.

— Боже мой. Остават й само още сто.

Ейбълийн се опитва да не се смее и размахва ръка пред лицето си, все едно пропъжда миризмата на лимони.

— Защо ме извика по-рано? — питам я аз. — Липсвах ли ти, или какво?

— Не, не е нищо важно. Просто един човек ми каза нещо.

— Какво?

Ейбълийн си поема въздух и се оглежда дали някой не ни слуша. Тук сме като кралски особи. Всички минават да ни поздравят.

— Сещаш ли се коя е госпожица Скийтър? — пита тя.

— Онзи ден ти казах, че я знам. Тя казва още по-тихо: — А помниш ли, като ти казах, че съм се изпуснала пред нея за онези неща за чернокожите, дето Трийлор ги пишеше?

— Помня. Да не иска да те съди за това?

— Не, не. Тя е мила. Но имаше нахалството да ме попита дали аз и мои приятелки прислужници не искаме да разкажем какво е да прислужваш на белите. Разправя, че ще пише книга.

— Моля!?

Ейбълийн кимва и повдига вежди:

— Аха.

— Пфу. Е, кажи й, че работата е песен. По цяла събота и неделя си мечтаем да се върнем в къщите им и да им лъскаме сребърните прибори — отвръщам аз.

— Рекох й да прочете историческите книги. Белите говорят от името на черните, откакто свят светува.

— Точно така. Право си й казала.

— Нали. Викам й, че е луда — казва Ейбълийн. — Питах я какво ще стане, ако кажа истината. Как ни е страх да поискаме минимална надница. Как никой не ни плаща здравните осигуровки. Как се чувстваме, когато хората, при които работим, ни наричат… — Ейбълийн поклаща глава. Добре, че не го каза. — Как обичаме децата им, докато са малки… — продължава тя и виждам, че устната й трепери. — И как после те стават същите като майките си.

Свеждам глава и виждам, че Ейбълийн стиска черната си чанта, все едно само тя й е останала на света. Ейбълийн си сменя работата, когато децата пораснат и започнат да разпознават цветовете. Не задълбаваме в темата.

— Нищо че ще промени имената на прислужниците и на белите жени — подсмърча тя. — Луда е, ако си мисли, че ще направим нещо толкова опасно. За нея. — Не ни трябва да се забъркваме в такава каша. — Ейбълийн избърсва носа си с кърпичката. — Не ни трябва да казваме истината.

— Така е — казвам аз, но замълчавам. Има нещо в тази дума „истина“. Опитвам се да кажа на белите жени истината за работата при тях, откакто станах на четиринайсет.

— Не ни трябва да променяме нищо — казва Ейбълийн и двете замълчаваме, замисляме се за всички неща, които не искаме да променяме. Но после Ейбълийн ме поглежда с присвити очи и ме пита:

— Какво? Не мислиш ли, че идеята е налудничава?

— Мисля, но просто… — И тогава разбирам. Приятелки сме от шестнайсет години, от деня, в който се преместих от Грийнууд в Джаксън и се запознахме на автобусната спирка. Познавам Ейбълийн като петте пръста на ръката си.

— Мислиш да го направиш, нали? Искаш да говориш с госпожица Скийтър.

Тя свива рамене и виждам, че съм права. Но преди Ейбълийн да си признае, на пейката зад нас сяда преподобният Джоунс и се навежда между раменете ни.

— Мини, извинявай, нямах възможност да те поздравя за новата работа.

Приглаждам роклята си.

— Благодаря ви, преподобни отче.

— Сигурно Ейбълийн те е споменавала в молитвите си — казва той и потупва Ейбълийн по рамото.

— Разбира се. Казах на Ейбълийн, че трябва да почне да взима пари.

Преподобният се разсмива. Става и тръгва бавно към амвона. Всички притихват. Не мога да повярвам, че Ейбълийн иска да каже истината на госпожица Скийтър. Истината. От думата се разхлаждам, все едно по потното ми тяло потича вода. Охлажда пожара, който ме гори цял живот. Истина, повтарям си наум само за да изпитам отново това чувство. Преподобният Джоунс вдига ръце и заговаря тихо с плътния си глас. Хорът зад него започва да тананика „Разговори с Иисус“ и всички ставаме на крака. След половин минута отново се потя.

— Ти дали би се съгласила? Да говориш с госпожица Скийтър? — прошепва Ейбълийн.

Обръщам се назад и виждам Лирой и децата, както винаги закъснели.

— Кой, аз ли? — питам прекалено силно и се чувам на фона на тихата музика. Опитвам се да говоря по-тихо, но без голям успех. — Няма начин да направя нещо толкова откачено.

Като че ли само за да ме дразни, през декември времето е адски горещо. И при пет градуса се потя като чаша студен чай през август, а днес, като се събудих, гледам на термометъра, че е двайсет и осем градуса. Прекарала съм половината си живот в борба с потта: крем против потене, замразени картофи по джобовете, торбички с лед, завързани на главата (този глупав съвет всъщност ми го даде доктор), но въпреки всичко подложките ми против потене подгизват за пет минути. Никъде не ходя без ветрилото си от погребален дом „Феърли“. Върши добра работа и беше безплатно.

Госпожа Силия обаче се радва на топлото време през седмицата и дори излиза навън, и седи край басейна със смешните бели слънчеви очила и мъхест халат. Слава Богу, че мръдна от къщата. В началото си мислех, че е болна, но сега се чудя дали не й хлопа дъската. Не като на стариците, дето си говорят сами, а като лудите, дето ги водят в „Уайтфийлд“ и им слагат усмирителни ризи. Вече почти всеки ден я хващам да се промъква в празните спални на горния етаж. Чувам как малките й крачета минават тихо по коридора, когато стъпва на онази скърцаща дъска на пода. Не мисля много по въпроса — все пак това си е нейната къща. Но един ден тя се качва горе няколко пъти и започвам да подозирам нещо точно заради потайното й промъкване — изчаква, докато пусна прахосмукачката или тръгна да правя торта. Стои горе седем-осем минути, а после се озърта с малката си глава, за да се увери, че няма да я видя как слиза.

— Не й се бъркай в работата — казва Лирой. — Само гледай да каже на мъжа си, че им чистиш къщата.

Снощи и онази вечер Лирой смърдеше на проклетото уиски — пие зад електроцентралата, след като му свърши смяната. Не е глупав. Знае, че ако умра, чекът ми със заплата няма да пада от небето.

След като слиза от горния етаж, госпожа Силия сяда на кухненската маса, вместо да отиде да си легне. Ще ми се да се разкара. Обезкостявам пиле. Сложила съм бульона да се вари и съм нарязала крутоните. Не искам да прави опити да ми помага.

— Остават само още тринайсет дни, докато кажете на господин Джони за мен — казвам аз и точно както очаквах, госпожа Силия става от масата и тръгва към спалнята. Но преди да излезе, промърморва:

— Нужно ли е всеки ден да ми напомняш за това?

Заставам нащрек. За пръв път госпожа Силия ми е ядосана.

— Аха — отвръщам й аз, без дори да вдигна очи, защото няма да я оставя на мира, докато господин Джони не ми подаде ръка и не ми каже: „Приятно ми е да се запознаем, Мини.“ Но след малко вдигам очи и виждам, че госпожа Силия още стои до вратата. Държи се за касата. Лицето й е побеляло като евтина боя.

— Да не сте се борили пак с онова сурово пилешко?

— Не, просто съм… уморена.

Но капчиците пот, избили под грима й, който сега изглежда сив, ми казват, че не й е добре. Помагам й да си легне и й занасям да пийне от „Еликсира на Лидия Пинкам“. На розовия етикет има снимка на истинска изискана дама с тюрбан на главата, която се усмихва, все едно се чувства по-добре. Подавам на госпожа Силия лъжица, за да си отсипе, но тази шантава жена пие направо от бутилката. После си измивам ръцете. Каквото и да й има, надявам се да не е заразно.

Денят, след като на госпожа Силия й прилоша, е вторник, когато се сменят проклетите чаршафи, най-омразният ми ден. Чаршафите са нещо твърде лично, та в тях да се ровят хора, които не са от семейството. Пълни са с косми и кожички, сополи и следи от цуни-гуни. Но най-ужасни са петната от кръв. Докато ги търкам с голи ръце на мивката, ми се повдига. Това се отнася за всякаква кръв, където и да било, и за всичко, което подозрително прилича на кръв. От вида на някоя размазана ягода мога да вися над тоалетната цял ден.

Госпожа Силия знае за вторниците и обикновено се мести на дивана, за да мога да си свърша работата. Тази сутрин започна да застудява, затова няма да може да излезе край басейна, а казват, че времето ще става все по-лошо. Но става девет, после десет, единайсет, а вратата на спалнята още е затворена. Накрая почуквам.

— Да? — казва тя и аз отварям вратата.

— Добро утро, госпожо Силия.

— Здравей, Мини.

— Вторник е.

Госпожа Силия не само още е в леглото, а се е свила върху завивките по нощница и без капчица грим.

— Трябва да изпера и изгладя чаршафите, после да ги подредя в стария гардероб, дето нищо не е останало вече. А после готварският…

— Днес няма да има урок, Мини. — Тя не се усмихва както обикновено, когато ме види.

— Лошо ли ви е?

— Ще ми донесеш ли вода?

— Да, госпожо. Отивам в кухнята и й наливам една чаша от чешмата. Сигурно й е зле, защото преди никога не ме е карала да й сервирам каквото и да било. Когато се връщам в спалнята обаче, госпожа Силия не е в леглото, а вратата на банята е затворена. Защо ме накара да ходя да й донеса вода, щом може да стане и да отиде до банята? Поне няма да ми се пречка. Вдигам панталоните на господин Джони от пода и ги премятам през рамо. Ако питате мен, тази жена не се движи достатъчно — седи вътре по цял ден. О, стига, Мини, щом й е зле, значи й е зле.

— Лошо ли ви е?

— Добре съм.

— Докато сте вътре, аз ще сменя чаршафите.

— Не, върви си — казва тя отвътре. — Прибирай се, Мини.

Аз стоя пред вратата и започвам да потропвам с крак върху жълтата постелка. Не искам да се прибирам. Вторник е, денят за смяна на проклетите чаршафи. Ако не свърша тази работа днес, и сряда ще стане ден за смяна на проклетите чаршафи.

— Какво ще каже господин Джони, ако се прибере и завари къщата мръсна?

— Тази вечер е на лов за елени. Мини, ще ми донесеш ли телефона… — гласът й преминава в разтреперано ридание. — Вземи и бележника ми с телефонните номера от кухнята.

— Болна ли сте, госпожо Силия?

Но тя не отговаря и аз отивам за бележника, и разтягам кабела на телефона чак до вратата на банята, а после почуквам.

— Остави ги там — сега ми се струва, че госпожа Силия плаче. — А сега си върви вкъщи.

— Но аз тъкмо…

— Казах да си тръгваш, Мини!

Отдръпвам се от затворената врата. Лицето ми започва да гори. И ме пробожда болка не защото преди не са ми крещели. Просто досега не ми беше крещяла госпожа Силия.

На следващата сутрин по Канал 12 Ууди Ейсап размахва белите си сбръчкани ръце пред картата на щата. Джаксън, Мисисипи, е замръзнал като сладолед. Първо валя дъжд, после замръзна, а до тази сутрин всичко, което стърчи на повече от няколко сантиметра, се беше изпочупило. Клони на дървета, жици, навеси на веранди се бяха стоварили на земята, все едно вече не са издържали. Навън всичко изглежда, сякаш е било потопено в кофа с препарат за полиране. Децата ми се лепват сънени за радиото и когато по него казват, че пътищата са заледени и училището е затворено, започват да скачат, да викат и да подсвиркват, и тичат навън само по пижами да видят леда.

— Връщайте се тук и си обуйте обувки! — провиквам се от вратата.

Никой не ме чува. Обаждам се на госпожа Силия да й кажа, че не мога да стигна до тях в този лед и да проверя дали имат ток. След като вчера ми се разкрещя като на някаква негърка от улицата, човек би си помислил, че не ми пука за нея. Обаждам се и чувам:

— Аалоо.

Сърцето ми подскача.

— Кой е? Кой се обажда?

Затварям много внимателно. Сигурно и господин Джони не е на работа днес. Не знам как се е прибрал в тази буря. Знам само, че дори и когато не съм на работа, не мога да се отърва от страха си от този човек. Но след единайсет дни всичко ще свърши. Почти всичкият лед се стопява за един ден. Когато отивам на работа, госпожа Силия не е в леглото. Седи на бялата маса в кухнята и се взира през прозореца с грозно изражение, все едно жалкият й луксозен живот е истински ад. Зяпа мимозата. Ледът доста я е очукал. Половината от клонките са счупени, а дългите листа са кафяви и подгизнали.

— Добро утро, Мини — казва тя, без дори да ме погледне.

Но аз само кимвам. Нямам какво да й кажа, не и след начина, по който се държа с мен онзи ден.

— Сега най-накрая можем да отрежем онова старо грозно дърво — казва госпожа Силия.

— Защо не? Отрежете ги всичките — също като мен, отрязахте ме, без каквато и да било причина.

Госпожа Силия става и идва при мен на мивката. Хваща ме за ръката.

— Извинявай, че ти се развиках така. — Очите й се пълнят със сълзи при тези думи.

— Аха.

— Беше ми лошо и знам, че това не е извинение, но се чувствах много зле… — Тя отново започва да хлипа, все едно най-лошото, което е правила през живота си, е, че се е разкрещяла на прислужницата.

— Добре — отвръщам аз. — Голяма работа!

И тогава тя ме прегръща силно, докато не я потупвам по гърба и не се измъквам от прегръдката й.

— Хайде, седнете. Ще ви направя кафе. Предполагам, че всички ставаме малко свадливи, когато не ни е добре.

До следващия понеделник листата на мимозата вече са почернели, като че ли са били изгорели, а не замръзнали. Влизам в кухнята, готова да й припомня колко дни ни остават, но госпожа Силия се взира в дървото и му мята ненавистни погледи, както прави и с печката. Бледа е и не хапва нищо от онова, което й поднасям. Вместо да лежи в леглото цял ден, се занимава с украсяването на триметровата елха във вестибюла, която ми вгорчава живота, докато чистя с прахосмукачката, заради всичките попадали иглички. После излиза в задния двор и започва да кастри розовите храсти и да изкопава луковиците на лалетата. Не съм я виждала да мърда толкова, никога. След това влиза за готварския си урок с пръст под ноктите, но още не се усмихва.

— Остават шест дни, докато кажете на господин Джони — казвам й аз.

Тя мълчи известно време, а после пита сухо:

— Налага ли се? Мислех си да изчакаме.

Застивам намясто с капеща от пръстите ми мътеница.

— Налага се.

— Добре, добре. — А после излиза навън, за да се посвети на новото си любимо занимание — да се взира в мимозата с брадва в ръка. Но не отсича и едно клонче.

В сряда вечерта си мисля единствено че остават още деветдесет и шест часа. Гложди ме мисълта, че след Коледа може и да остана без работа. Ще имам много по-големи грижи от това, че просто може да ме застрелят. Госпожа Силия трябва да му каже на Бъдни вечер, след като аз си тръгна и преди да отидат на гости на майката на господин Джони. Но госпожа Силия се държи толкова странно, че се чудя дали няма да се опита да се отметне. Не, госпожо, повтарям си цял ден. Няма да се отлепям от нея като косъм от сапун.

Когато обаче в четвъртък сутринта влизам в къщата, госпожа Силия дори не си е у дома. Не мога да повярвам, че е излязла. Сядам на масата и си сипвам кафе. Поглеждам към задния двор. Навън е слънчево. Почернялата мимоза наистина е грозна. Чудя се защо господин Джони просто не я отсече. Навеждам се по-близо до прозореца. „Я виж ти!“ Около стъблото още висят няколко зелени листа, които малко са живнали на слънцето. „Това старо дърво май само се прави на умряло.“

Изваждам от чантата си тефтера, в който си записвам какво трябва да купя, не за госпожа Силия, а моите покупки, коледните подаръци за децата. Бени, който има астма, е малко по-добре, но когато се прибра снощи, Лирой пак миришеше на бъчва. Блъсна ме силно и аз си ударих бедрото в кухненската маса. Ако и тази вечер се прибере в такова състояние, ще яде бой за вечеря. Въздъхвам. Още седемдесет и два часа, и ще съм свободна жена. Може би уволнена и мъртва, след като Лирой разбере, но свободна.

Опитвам се да се съсредоточа върху задачите за седмицата. Утре ще трябва да наготвя, в събота е вечерята в църквата, после службата в неделя. Кога ще си изчистя и моята къща? Кога ще изпера дрехите на децата? Най-голямата ми дъщеря, Шугър, е на шестнайсет и се справя добре с домакинската работа, но искам да й помагам в събота и неделя, както моята майка никога не ми помагаше.

И Ейбълийн. Снощи пак ми се обади да ме пита дали ще помогна на нея и на госпожица Скийтър с историите. Обичам Ейбълийн, наистина. Но ми се струва, че прави огромна грешка, като се доверява на бяла жена. И й го казах. Рискува си работата, безопасността. Да не говорим, че кой ще иска да помогне на приятелка на госпожа Хили!

Боже, най-добре да се захващам за работа.

Слагам месото с ананаси във фурната. После избърсвам прахта от полиците в ловната стая, почиствам с прахосмукачка мечката, която ме гледа, все едно съм закуска.

— Днес сме само аз и ти — казвам й аз.

Тя както обикновено не е много разговорлива. Взимам парцала и препарата, тръгвам нагоре по стълбите и лъсвам всяка летва от парапета. След като стигам до последното стъпало, тръгвам към първата спалня. Чистя на горния етаж около един час. Там е студено, няма хора, които да стоплят стаите. Бърша ли, бърша, минавам всички дървени повърхности. Между втората и третата спалня слизам на долния етаж да изчистя стаята на госпожа Силия, докато я няма. Побиват ме тръпки от празната къща. Къде е отишла? След като работя при нея от толкова време, а тя е излизала само три пъти и всеки път ми е казвала кога, къде и защо отива, като че ли ме интересува, сега се е изпарила. Би трябвало да съм щастлива. Би трябвало да съм доволна, че глупачката не ми се пречка. Но като съм сама тук, се чувствам като натрапница. Поглеждам към розовата постелка, с която е закрито петното от кръв пред банята. Днес пак щях да се опитам да го изчистя. В стаята става течение, все едно прелита призрак. Потръпвам. Май днес няма да чистя кървавото петно. Завивките на леглото както винаги са отметнати. Чаршафите са омотани и метнати напряко. Все едно тук е имало мач по борба. Но преставам да мисля за това. Ако започнеш да се чудиш какво правят хората в спалнята, преди да се усетиш, вече си затънал в проблемите им. Свалям калъфките на възглавниците. По тях има малки черни следи, като пеперуди, от спиралата на госпожа Силия. Напъхвам дрехите от пода в една калъфка, защото ми е по-лесно да ги нося. Взимам сгънатия панталон на господин Джони от жълтата табуретка. — Сега как да разбера дали е чист, или мръсен? — И така или иначе, го пъхвам при останалите. Домакинското ми мото е: „Не се чуди, а го изпери.“ Отивам с торбата до бюрото. Синината на бедрото ме заболява, когато се навеждам, за да вдигна чифт от копринените чорапи на госпожа Силия.

— Коя си ти?

Изпускам торбата. Тръгвам бавно назад, докато задникът ми не се удря в бюрото. Той стои на прага с присвити очи. Много бавно премествам поглед към брадвата, която виси в ръката му. Божичко! Не мога да се шмугна в банята, защото той е твърде близо и ще ме догони. Не мога да мина покрай него през вратата, освен ако не го ударя, а човекът все пак държи брадва. Толкова съм паникьосана, че главата ми пулсира. В капан съм. Господин Джони се взира в мен. Полюлява брадвата. Килва глава и се усмихва. Аз правя онова, което умея най-добре. Сбърчвам чело, както аз си мога, оголвам зъби и му крясвам:

— Да се махаш от пътя ми с тази брадва!

Господин Джони поглежда надолу към брадвата, като че ли е забравил, че я държи. После пак вдига очи към мен. За секунда само се гледаме. Не помръдвам и не дишам. Той поглежда към торбата, която изпуснах, за да види какво крада. Най-отгоре се подава крачолът на тютюневия му панталон.

— Вижте сега, господин Джони — казвам аз, а очите ми се пълнят със сълзи. — Рекох й на госпожа Силия да ви каже за мен. Молила съм я сигурно хиляда пъти…

Но той започва да се смее. Поклаща глава. Сигурно му се струва забавно, че след малко ще ме насече.

— Само ме изслушайте, казах й…

— Успокой се, момиче. Няма да те убивам — казва той. — Просто ме изненада, това е всичко. Тръгвам запъхтяна към банята. Той още държи брадвата и леко я поклаща. — Все пак, как се казваш?

— Мини — прошепвам аз. Остава ми да измина още метър и половина.

— Откога идваш тук, Мини?

— Отскоро — отвръщам аз.

— Откога?

— От няколко… седмици. — Прехапвам устни. От три месеца.

Той поклаща глава.

— Знам, че е от по-отдавна.

Поглеждам към вратата на банята. Каква полза да се крия в баня, чиято врата дори не се заключва? При условие че човекът има брадва, с която може да я разбие?

— Кълна се, не съм ядосан — казва той.

— Ами брадвата? — питам аз със стиснати зъби.

Той обръща очи с досада, после оставя брадвата на килима и я ритва настрани.

— Хайде, ела да поговорим в кухнята. — Обръща се и излиза.

Поглеждам брадвата и се чудя дали да не я взема. Плаша се само като я гледам. Ритвам я под леглото и тръгвам след него. В кухнята се промъквам близо до задната врата и поглеждам бравата, за да се уверя, че е отключена.

— Мини, кълна се, не се сърдя, че си тук — казва той.

Поглеждам го в очите и се опитвам да разбера дали лъже. Той е едър мъж, висок е поне метър и деветдесет. Има малко шкембе, но изглежда як.

— Тогава сигурно ще ме уволните.

— Да те уволня ли? — разсмива се той. — Ти си най-добрата готвачка, която съм виждал. Виж какво направи с мен. — Той поглежда намръщено към едва забележимото си шкембе. — Да му се не види, не съм ял така, откакто Кора Блу работеше при нас. Тя на практика ме отгледа.

Поемам си дълбоко дъх, защото това, че познава Кора Блу, спасява малко положението.

— С децата й ходим в една църква. Познавах я.

— Много ми липсва. — Той се обръща, отваря хладилника, поглежда вътре и го затваря. — Кога ще се върне Силия? Знаеш ли? — пита господин Джони.

— Не знам. Сигурно е отишла на фризьор.

— За известно време, докато ядяхме гозбите ти, си мислех, че тя наистина се е научила да готви. До онази събота, когато теб те нямаше и тя се опита да направи хамбургери. — Той се обляга на мивката и въздъхва: — Защо не иска да ми каже за теб?

— Не знам. И на мен не казва.

Той поклаща глава и вдига очи към черното петно на тавана, останало от онзи път, когато госпожа Силия прегори пуйката.

— Мини, нямам нищо против Силия да не си мърда пръста до края на живота. Но тя казва, че иска сама да ми готви и чисти. — Той повдига леко вежди. — Нали се досещаш с какво се хранех преди?

— Тя се учи. Поне… се опитва да се научи — изпухтявам аз. За някои неща няма как да излъжеш.

— Не ме интересува дали умее да готви. Просто искам да е тук — свива рамене той, — с мен. — Господин Джони потрива чело с ръкава на бялата си риза и сега разбирам защо ризите му са толкова мръсни. Той е горе-долу хубав. За бял. — Тя просто не изглежда щастлива — казва той. — В мен ли е проблемът? В къщата ли? Твърде далеч от града ли живеем?

— Не знам, господин Джони.

— Тогава какво се случва? — Той се вкопчва в шкафа зад гърба си, на който се е подпрял. — Кажи ми, тя… — преглъща шумно — да не се вижда с някой друг?

Опитвам се да не се бъркам, но ми става жал, като го гледам колко е объркан заради цялата тази каша.

— Господин Джони, това не е моя работа. Но мога да ви кажа, че госпожа Силия не се вижда с никой извън тази къща.

Той кимва:

— Права си. Глупав въпрос.

Поглеждам към вратата и се чудя кога ли ще се прибере госпожа Силия. Не знам какво ще направи, ако завари господин Джони тук.

— Виж, не й казвай, че сме се срещнали. Нека тя да ми каже, когато е готова.

За пръв път успявам да се усмихна искрено.

— Значи искате да си продължавам като преди ли?

— Грижи се за нея. Не ми харесва да стои сама в тази голяма къща.

— Да, господине. Както кажете.

— Днес наминах, за да я изненадам. Щях да отсека онази мимоза, която толкова ненавижда, а после да я заведа на обяд в града. Да й изберем бижута за коледен подарък. — Господин Джони отива до прозореца и въздъхва. — Май ще отида да обядвам някъде в града.

Мога да ви приготвя нещо. Какво искате?

Той се обръща и се смее като дете. Отварям хладилника и започвам да вадя разни неща.

— Помниш ли онези свински котлети, които беше направила веднъж — започва той да си гризе нокътя. — Ще ни направиш ли от тях тази седмица?

— Ще ги направя днес за вечеря. Има няколко във фризера. А утре вечер ще ядете пилешко задушено с крутони.

— О, Кора Блу ни го готвеше.

— Сядайте на масата, а аз ще ви спретна един хубав сандвич с бекон за из път.

— Ще препечеш ли хляба?

— Разбира се. Сандвичът не става като хората, ако хлябът не е препечен. А днес следобед ще ви приготвя от прословутата карамелена торта на Мини. Следващата седмица ще сготвя пържена риба…

Вадя бекона за сандвича на господин Джони и взимам тиган, за да го запържа. Господин Джони има големи ясни очи. Цялото му лице се усмихва. Завивам му сандвича в амбалажна хартия. Най-сетне някой, когото ми е приятно да нахраня. — Мини, искам да те питам, щом ти си тук… какво, за Бога, прави Силия по цял ден?

Свивам рамене:

— Не съм виждала бяла дама само да седи, както прави тя. Другите са все заети, тичат насам-натам, правят се на по-заети и от мен.

— Има нужда от приятелки. Попитах приятеля си Уил дали жена му не би дошла тук да я научи да играе бридж, да я включи в някоя от групите им. Знам, че Хили е първа във всички подобни занимания.

Взирам се в него, все едно, ако не помръдвам, може да се окаже, че това не е истина. Накрая питам:

— За госпожа Хили Холбрук ли говорите?

— Да, познаваш ли я?

— Аха. — При мисълта госпожа Хили да цъфне в тази къща, ми призлява. Ами ако госпожа Силия разбере за ужасното нещо? Няма начин двете да станат приятелки. Обзалагам се обаче, че госпожа Хили би направила всичко за господин Джони.

— Довечера ще се обадя на Уил и ще го попитам пак.

Той ме потупва по рамото и отново се замислям за думата истина. И за това, че Ейбълийн ще каже истината на госпожица Скийтър. Ако истината за мен излезе на бял свят, с мен е свършено. Разсърдих неподходящия човек, а това е достатъчно.

— Ще ти оставя номера си в службата. Ще ми се обадиш, ако имаш някакви проблеми, нали?

— Да, господине — отвръщам аз и усещам как страхът помрачава цялата радост от облекчението, която иначе щях да изпитвам.

Госпожица Скийтър

Глава 11

В по-голямата част от страната на практика е зима, но у дома вече се скърца със зъби и се кършат ръце. Знаците за настъпването на пролетта тази година се появяват твърде рано. Татко е обхванат от треска покрай сеитбата на памука, наложи се да наеме още десет работници, които да изорат и засеят с тракторите. Майка чете „Алманах на фермера“, но не сеитбата я интересува. Тя ми съобщава лошата новина с ръка на челото:

— Тази година ще е най-влажната от много време насам — въздъхва тя. След първите няколко пъти Чудодейната машина престана да има особен ефект. — Ще купя още няколко спрея от „Биймонс“, от новия, с по-силно действие. Тя вдига поглед от алманаха и ме поглежда с присвити очи. — Защо си се облякла така?

Сложила съм най-тъмната си рокля и черни чорапи. С черния шал, увит около главата ми, сигурно приличам по-скоро на Питър О’Тул в „Лорънс Арабски“, отколкото на Марлене Дитрих. На рамото ми е преметната грозната червена чанта.

— Трябва да свърша малко работа тази вечер. После ще се видя с… приятелки. В църквата.

— В събота вечер?

— Мамо, за Бог няма значение кой ден от седмицата е — заявявам аз и тръгвам към колата, преди да ме е засипала с въпроси. Тази вечер ще ходя у Ейбълийн за първото интервю. Сърцето ми тупти, карам бързо по асфалтираните улици на града, на път за квартала на чернокожите. Досега дори не съм седяла на една маса с негърка, на която не й се плаща за това. Отлагахме интервюто близо месец. Първо дойдоха празниците и Ейбълийн трябваше да работи почти всяка вечер, да опакова подаръци и да готви за коледната вечеря на Елизабет. През януари дори изпаднах в паника, след като Ейбълийн се разболя от грип. Притеснявам се, че тъй като мина много време, госпожа Щайн ще изгуби интерес или ще забрави защо изобщо се е съгласила да прочете материала. Карам кадилака през мрака, завивам по „Джийсъм авеню“, улицата, на която живее Ейбълийн. Ще ми се да бях взела стария пикап, но майка щеше да заподозре нещо, а и татко го използва на полето.

Спирам пред една изоставена, сякаш обитавана от призраци къща през три двора от Ейбълийн, както се разбрахме. Предната веранда на призрачната сграда е хлътнала, прозорците са без стъкла. Слизам от колата в тъмното, заключвам вратите и тръгвам забързано. Ходя с наведена глава, токчетата ми тропат силно по паважа. Някакво куче излайва и ключовете ми издрънкват на тротоара. Озъртам се и ги вдигам. На две от верандите седят чернокожи, оглеждат минувачите, люлеят се на столовете. Няма улични лампи и ми е трудно да преценя дали ме наблюдава и някой друг. Продължавам да вървя и имам усещането, че се набивам на очи също колкото колата си: голяма и бяла. Стигам до номер двайсет и пет, къщата на Ейбълийн. Оглеждам се за последно и съжалявам, че подраних с десет минути. Кварталът на черните изглежда страшно отдалечен, а всъщност е само на няколко километра от кварталите на белите. Почуквам тихичко. Чуват се стъпки и някаква врата вътре се затръшва. Ейбълийн ми отваря.

— Заповядайте — прошепва тя, затваря бързо вратата зад мен и заключва.

Никога не съм виждала Ейбълийн облечена с друго, освен с бялата си униформа. Тази вечер носи зелена рокля с черни обшивки. Няма как да не забележа, че в собствения си дом стои някак си по-изправена.

— Настанявайте се, аз идвам ей сега.

Дори и на светлината на единствената лампа предната стая е тъмна, кафеникава и изпълнена със сенки. Пердетата са дръпнати и закачени едно за друго с карфица, за да не се образува процеп между тях. Не знам дали стоят така през цялото време, или са закачени само заради мен. Сядам на тесния диван. Пред него има дървена масичка, покрита с плетено на една кука каре. Подовете са голи. Не биваше да обличам толкова скъпа рокля. След няколко минути Ейбълийн се връща с поднос, върху който има чайник, две различни чаши и хартиени салфетки, сгънати на триъгълници. Усещам аромата на канелените курабии, които е направила. Докато налива чая, капакът на чайника подрънква.

— Извинявайте — казва тя и сваля капака. — Досега бял човек не ми е идвал на гости.

Усмихвам се, макар да знам, че тя не целеше да се пошегува. Отпивам от чая. Силен и горчив е.

— Благодаря — отвръщам аз. — Чаят е вкусен.

Ейбълийн сяда, скръства ръце в скута си и ме поглежда с очакване.

— Мислех си първо да кажеш няколко думи за себе си, а после да минем към въпросите — казвам аз, изваждам тетрадката си и преглеждам въпросите, които съм си подготвила. Изведнъж започват да ми се струват безсмислени, аматьорски.

— Добре — отвръща тя. Седи сковано на дивана, с лице към мен.

— Така, първо, хм, кога и къде си родена?

Тя преглъща и кимва.

— През 1909 г. В плантацията „Пидмънт“ в окръг Чероки.

— Когато беше малка, знаеше ли, че когато пораснеш, ще станеш прислужница?

— Да, госпожо.

Усмихвам се и чакам да разкаже подробности. Ейбълийн обаче не казва нищо повече.

— И си знаела, защото…

— Мама беше прислужница. Баба беше домашна робиня.

— Домашна робиня, да… — казвам аз, но тя само кимва. Продължава да държи ръцете си преплетени в скута. Гледа думите, които пиша по страницата. — Мечтала ли си някога… да работиш нещо друго.

— Не. Не, госпожо. — Толкова е тихо, че чувам дишането и на двете ни.

— Добре. Тогава… А какво е усещането да отглеждаш бяло дете, когато собственото ти дете си е вкъщи и… — преглъщам, засрамена от въпроса — и го гледа някой друг?

— Ами… — Тя още седи на дивана с толкова изправен гръб, че направо изглежда мъчително. — Ами… може ли да минем на следващия въпрос?

— О, добре — взирам се във въпросите си. — Кое най-много ти харесва в работата като прислужница и кое най-малко.

Тя ме поглежда така, като че ли съм я накарала да даде определение за някоя мръсна дума.

— Ами… май най-приятно ми е да се грижа за децата — прошепва тя. — А… нещо… друго?

— Не, госпожо.

— Ейбълийн, не е нужно да ми викаш „госпожо“. Не и тук.

— Да, госпожо. О, извинете! — Тя слага ръка пред устата си.

От улицата долитат силни гласове и двете поглеждаме към прозореца. Застиваме смълчани. Какво ще стане, ако някой бял разбере, че съм тук в събота вечер и говоря с Ейбълийн, която не е с униформа? Дали ще се обади на полицията, за да докладва за подозрителна среща? Не знам защо, но съм сигурна, че точно това ще се случи. Ще ме арестуват, защото така правят. Ще ни обвинят в нарушаване на законите за интеграцията — във вестника непрекъснато пишат за тях, презират белите, които се срещат с чернокожи и им помагат за движението за граждански права. Това няма нищо общо с интеграцията, но защо иначе бихме се срещали? Дори не взех писмата на госпожа Мърна за прикритие. По лицето на Ейбълийн е изписан неприкрит и искрен страх. Гласовете навън бавно заглъхват надолу по пътя.

Издишам облекчено, но Ейбълийн остава напрегната. Не сваля поглед от пердетата. Отново поглеждам към въпросите си и търся някой, който да освободи от притеснението и нея, и мен. Не преставам да си мисля колко време вече изгубих днес.

— А… какво каза, че не харесваш в работата си.

Ейбълийн преглъща шумно.

— Искаш ли например да поговорим за тоалетната? Или за Елиза… за госпожа Лийфолт? Да речем, колко ти плаща? Крещяла ли ти е някога пред Мей Мобли?

Ейбълийн взима салфетка и попива челото си. Понечва да каже нещо, но млъква.

— Разговаряли сме много пъти, Ейбълийн…

Тя поставя ръка пред устата си.

— Съжалявам, аз… — После става и бързо излиза в тесния коридор.

Затваря се врата, от което чайникът и чашите на подноса се раздрънчават. Минават пет минути. Когато се връща, държи кърпа пред устата си, както съм виждала да прави майка, след като повърне, ако не е успяла да стигне навреме до тоалетната.

— Извинявайте. Мислех си, че съм… готова да говоря.

Кимвам, без да знам какво да правя.

— Знам, че вече сте казали на онази дама от Ню Йорк, че съм съгласна, но… — Тя затваря очи. — Съжалявам. Имам нужда да полегна. — Утре вечер. Ще измисля… по-добър подход. Нека опитаме още веднъж и…

Тя поклаща глава, стиснала кърпата.

На път за вкъщи се ядосвам на себе си. Защото бях решила, че мога просто да отида там и да искам отговори от нея. Защото си мислех, че тя няма да се чувства като прислужница само поради факта, че сме в нейния дом и че не носи униформа. Поглеждам тетрадката си на бялата кожена седалка. Освен родното й място, успях да измъкна от нея всичко на всичко дванайсет думи. А четири от тях бяха „да, госпожо“ и „не, госпожо“.

От радиото се носи гласът на Патси Клайн. Докато карам по главния път, звучи „Разходка след полунощ“. Когато завивам пред дома на Хили, върви „Три цигари в пепелника“. Тази сутрин загина в самолетна катастрофа и всички от Ню Йорк до Мисисипи са в траур и пеят песните й. Паркирам кадилака и се взирам в голямата бяла къща с хаотична конструкция на Хили. Минаха четири дни, откакто Ейбълийн повърна по средата на интервюто и оттогава още не ме е потърсила. Влизам вътре. Масата за бридж е поставена в гостната на Хили, обзаведена в стила отпреди Гражданската война, с оглушителния стенен часовник от дядо й и със златисти завеси. Всички вече са заели местата си — Хили, Елизабет и Лу Ан Темпълтън, която замести госпожа Уолтърс. Лу Ан е от онези момичета, които винаги са въодушевени и непрекъснато се усмихват широко. На лицето й постоянно е лепната усмивка. Идва ми да я пробода с карфица. А когато не я гледаш, тя те зяпа с празен поглед. Освен това е съгласна с всичко, което каже Хили. Хили държи брой на списание „Лайф“ и сочи поместена на две страници снимка на къща в Калифорния.

— Наричат я бърлога, все едно вътре живеят диви животни. — О, колко страховито! — сияе Лу Ан.

На снимката се виждат китеник, прострян от стена до стена, ниски дивани с аеродинамична форма, яйцевидни столове и телевизори, които приличат на летящи чинии. В гостната на Хили на стената виси двуметров портрет на генерал от Конфедерацията. Сложили са го на толкова почетно място, все едно й е дядо, а не трети братовчед на прадядо й.

— Къщата на Труди изглежда точно така — казва Елизабет.

Толкова съм погълната от интервюто с Ейбълийн, че почти бях забравила за гостуването й миналата седмица при по-голямата й сестра. Труди се омъжи за банкер и се преместиха да живеят в Холивуд. Елизабет й беше на гости за четири дни, за да види новата й къща.

— Е, и това ако не е лош вкус! — казва Хили. — Не искам да обидя роднините ти, Елизабет.

— Как е в Холивуд? — пита Лу Ан.

— О, истинска мечта. А само да видите къщата на Труди: има телевизори във всяка стая, шантави мебели като от космически кораб, на които едва се седи. Ходихме в луксозни ресторанти, където се събират звездите, пихме мартинита и бургундско вино. А една вечер на нашата маса дойде самият Макс Фактор и си побъбри с Труди, като че ли са стари приятели и току-що са се видели в магазина — поклаща глава Елизабет и въздъхва.

— Ако питаш мен, ти си оставаш най-хубавата в семейството — казва Хили. — Не че Труди не е привлекателна, но ти си по-изтънчена и притежаваш истински стил.

При тези думи Елизабет се усмихва, но веднага се намръщва пак.

— Да не говорим, че има няколко прислужници, които живеят в къщата и са на разположение всеки ден и всеки час. Почти не ми се налагаше да виждам Мей Мобли. При тази забележка потръпвам, но никой не забелязва.

Хили наблюдава как нейната прислужница, Юл Мей, допълва чашите ни с чай. Тя е висока, слаба, с почти царствена осанка и фигурата й е много по-хубава от тази на Хили. Като я виждам, започвам да се тревожа за Ейбълийн. Тази седмица звънях два пъти в дома й, но никой не вдигна. Убедена съм, че ме избягва. Май ще трябва да отида у Елизабет, за да говоря с нея, независимо дали на Елизабет ще й стане неприятно.

— Мислех си темата на бала за следващата година да бъде „Отнесени от вихъра“ — казва Хили — и да наемем старото имение „Реървю“?

— Великолепна идея! — казва Лу Ан.

— О, Скийтър — обръща се към мен Хили. — Знам колко съжаляваш, че пропусна тазгодишния бал.

Аз кимвам и правя нещастна физиономия. Престорих се на болна, за да не ходя.

— Едно ще ви кажа обаче — продължава Хили. — Повече няма да наемам онази рокендрол група, която свири само бърза танцова музика… Елизабет ме потупва по ръката. Чантата е в скута й. — За малко да забравя да ти дам това. От Ейбълийн е, за рубриката на госпожа Мърна. Казах й обаче, че днес няма да можете да си бъбрите, не и след дългото й отсъствие през януари.

Отварям сгънатия лист хартия. Думите са изписани с красив ръкописен почерк, със синьо мастило.

„Знам как чайникът ще спре да дрънчи.“

— Кой, за Бога, се интересува как да накара чайник да не дрънчи? — пита Елизабет.

Защото, разбира се, е прочела бележката. Трябват ми секунда-две и глътка студен чай, за да схвана.

— Нямаш представа колко е трудно — отвръщам аз.

Два дни по-късно седя в кухнята у дома и чакам да се мръкне. Поддавам се на изкушението и паля цигара, макар снощи по телевизията министърът на здравеопазването да размахваше пръст в опит да ни убеди, че пушенето убива. Но пък и майка веднъж ми беше казала, че от целувките с език се ослепява и започвам да подозирам, че цялата тази работа е просто заговор между майка и министъра, за да се погрижат никой да не се забавлява. В осем часа същата вечер пристъпвам несигурно по улицата на Ейбълийн, колкото мога по-незабележимо за човек, който носи двайсет и пет килограмова пишеща машина „Корона“. Почуквам тихо и вече умирам за още една цигара, за да си успокоя нервите. Ейбълийн отваря и аз се шмугвам вътре. Носи същата зелена рокля и остри черни обувки като миналия път. Опитвам се да се усмихна, за да й вдъхна увереност, че този път ще се получи, въпреки идеята, която ми сподели по телефона.

— Може ли този път да седнем в кухнята? — питам аз. — Ако нямаш нищо против, разбира се.

— Добре. Не е кой знае какво, но заповядайте.

Кухнята е почти наполовина по-малка от хола и е по-топла. Ухае на чай и лимони. Черно-белият балатум на пода е изтънял от лъскане. Има само един шкаф, в който стои порцелановият сервиз за чай. Поставям пишещата машина върху издрасканата червена маса под прозореца. Ейбълийн налива гореща вода в чайника.

— За мен не, благодаря — казвам аз и взимам чантата си. — Донесох кока-кола, искаш ли? — Премислих различни начини как да накарам Ейбълийн да се отпусне. Номер едно: да не я карам да се чувства задължена да ме обслужва.

— Колко хубаво. Аз и без това пия чай по-късно.

Ейбълийн донася отварачка и две чаши. Аз отпивам направо от бутилката, а като вижда това, тя избутва чашите настрани и прави същото. Обадих се на Ейбълийн, след като Елизабет ми даде бележката, и обнадеждено изслушах идеята й — тя да разкаже историята със собствени думи, а после да ми покаже какво е написала. Направих се на въодушевена. Но знам, че ще трябва да пренапиша всичко и да изгубя още повече време. Помислих си, че може би ще е по-лесно тя да види думите си напечатани, вместо първо аз да ги чета и после да й кажа, че така няма да стане. Усмихваме се една на друга. Отпивам от колата, приглаждам блузата си.

— Е… — подканям я аз.

Ейбълийн си е приготвила тетрадка, подвързана с метална спирала. — Искате ли… просто да започна да чета?

— Да.

И двете си поемаме дълбоко въздух и тя започва да чете бавно, с равен глас.

— Първото бяло бебе, за което се грижих, се казваше Алтън Карингтън Спиърс. Беше 1924 г., а аз тъкмо бях станала на петнайсет. Алтън беше дълго и мършаво бебе с коса, тънка като свилата на царевицата…

Започнах да печатам, докато тя чете, думите й звучаха ритмично и тя ги произнасяше по-ясно от обикновено. — Нито един прозорец в онази мърлява къща не се отваряше, защото бяха запечатани с боя отвътре, нищо че къщата беше голяма, с просторна зелена морава. Знаех, че въздухът вътре е лош, на мен самата ми призляваше…

— Чакай малко — прекъсвам я аз. Написала съм „просторна зелева“. Заличавам с коректор и пиша наново. — Добре, продължавай. — Когато след шест месеца майката почина — продължава да чете Ейбълийн — от болест на белия дроб, аз останах да гледам Алтън, докато не се преместиха в Мемфис. Много обичах бебето, а и то ме обичаше и тогава разбрах, че ме бива да уча децата как да се гордеят със себе си.

Когато Ейбълийн ми сподели идеята си, не исках да я обидя. Опитах се да я разубедя по телефона:

— Писането не е толкова лесно. А и няма да имаш време, Ейбълийн, не и след като работиш по цял ден.

— Едва ли е по-различно от писането на молитвите ми вечер.

Това беше първото интересно нещо, което тя ми каза за себе си, откакто се захванахме с интервютата, затова грабнах бележника за покупките, който стоеше в килера.

— Значи не казваш молитвите си на глас, така ли?

— Не съм го казвала на никого, дори и на Мини. Успявам да кажа много по-ясно какво искам, ако го записвам.

— Това ли правиш в събота и неделя? — попитах я аз. — В свободното си време?

Стори ми се добра идея да опиша живота й извън работа, когато Елизабет Лийфолт не я държи под око.

— А, не, пиша по около час, понякога два всеки ден. В този град има много болни хора.

Останах впечатлена. През някои дни дори аз пишех по-малко. Казах й, че ще опитаме, само за да постигна някакъв напредък. Ейбълийн си поема дъх, аз пийвам кола и тя продължава да чете. Връща се към първата си работа, когато е била тринайсетгодишна и е чистила сребърните сервизи с украса, модел „Франсоа I“, в имението на губернатора. Разказва как през първата си сутрин е допуснала грешка в таблицата, в която се попълва броят на частите, за да видят, че не си откраднал нищо.

— Онази сутрин, след като ме уволниха, се прибрах и застанах пред къщи с новите си работни обувки. Мама беше платила за тези обувки толкова, колкото беше месечната ни сметка за ток. Мисля, че тогава разбрах какво означава срам и какъв е цветът му. Срамът не е черен, като мръсотията, както си мислех. Срамът има цвета на нова бяла униформа, за която майка ти е изкарала пари с цяла нощ гладене, бяла, без петънце или капчица мръсотия от работа.

Ейбълийн вдига очи, за да види какво мисля. Спирам да пиша. Очаквах историите да са мили, приятни. Осъзнавам, че може би ще разбера повече, отколкото искам. Тя продължава:

— … отивам да подредя гардероба и преди да се усетя, бялото момченце си е отрязало пръстите на онзи вентилатор на прозореца, който десет пъти й бях казала да махне оттам. Никога не бях виждала от човек да тече толкова кръв. Грабвам момчето и четирите пръста. Занасям го в болницата за чернокожи, защото не знам къде е болницата на белите. Но когато стигам там, ме спира един чернокож и ми вика: „Това момче бяло ли е?“ Клавишите тракат като градушка по покрив. Ейбълийн чете по-бързо, а аз не поправям грешките си и я прекъсвам само когато трябва да сложа в машината нов лист. На всеки осем секунди бутам обратно каретката. — А аз му отговарям: „Да, господине“, а той: „Това бели пръсти ли са?“, и аз пак му казвам: „Да, господине“, а той ми вика: „Тогава най-добре им кажете, че е жълт, защото докторът няма да оперира бяло момче в негърска болница.“ А после един бял полицай ме хвана и рече: „Виж сега…“

Тя млъква. Вдига очи. Тракането спира. — Какво? Полицаят казва: „Виж сега“… какво?

— Ами това още не съм го написала. Трябваше да хвана автобуса за работа тази сутрин.

Връщам каретката и пишещата машина иззвънтява. С Ейбълийн се поглеждаме в очите. Струва ми се, че от тази работа всъщност може да излезе нещо.

Глава 12

През следващите две седмици през вечер казвам на майка, че ще ходя да храня гладните в презвитерианската църква в Кантън, където, за щастие, не познаваме никого. Тя, разбира се, би предпочела да ходя в Първа презвитерианска църква, но майка не е от онези, които биха възразили срещу добрите християнски дела, и затова кимва одобрително, дръпва ме настрани и ми нарежда след това хубаво да си измия ръцете със сапун.

Ейбълийн чете в кухнята си час след час какво е написала, а аз печатам. Подробностите стават по-наситени, лицата на дечицата по-ясни. В началото съм разочарована, че Ейбълийн пише сама почти всичко, но ако госпожа Щайн хареса разказа й, аз ще напиша историите на другите прислужници и тогава ще имам предостатъчно работа. Ако го хареса… усещам се, че си повтарям тези думи наум, сякаш се надявам, че така те ще станат действителност. Ейбълийн пише ясно, честно. Казвам й го.

— Ами вижте на кого пиша по принцип — засмива се тя. — Не мога да лъжа Бог.

Преди да се родя, тя дори една седмица е брала памук в Лонглийф — семейната ни ферма. Веднъж се изпуска и започва да говори за Константин, без дори да я моля.

— Божке, как пееше Константин! Като истински ангел, застанала отпред в църквата. Настръхвахме, като слушахме кадифения й глас, а когато спря да пее, след като трябваше да даде детето си на… — Тя млъква и ме поглежда. После само казва: — Както и да е.

Казвам си, че не бива да я притискам. Иска ми се да ми разкаже всичко, което знае за Константин, но ще изчакам, докато приключим с интервютата й. Не искам да губя доверието й точно сега.

— Чувала ли си се с Мини? — питам аз. — Ако госпожа Щайн го хареса — буквално повтарям познатите думи, — ми се ще следващото интервю да е готово.

Ейбълийн поклаща глава.

— Питах Мини вече три пъти и тя още казва, че не иска.

Май е време да й повярвам. Опитвам се да не показвам тревогата си.

— А би ли попитала други прислужници? Да провериш дали някоя от тях ще се съгласи. — Сигурна съм, че е много по-вероятно Ейбълийн да убеди някого, отколкото аз.

Ейбълийн кимва:

— Има още няколко, които мога да попитам. Но след колко време мислите, че тази дама ще ви каже дали й харесва?

Свивам рамене:

— Не знам. Ако го изпратим следващата седмица, може би ще се обади до средата на февруари. Но не мога да кажа със сигурност.

Ейбълийн стисва устни и оглежда страниците, които е изписала. Забелязвам нещо, което преди не съм виждала. Очакване, искрица вълнение. Толкова съм заета със собствените си терзания, че не ми е минавало през ум, че и Ейбълийн може да се вълнува, че редакторка в Ню Йорк ще прочете историята й. Усмихвам се и си поемам дълбоко въздух все по-обнадеждена. При петата ни среща Ейбълийн чете за деня, в който умира Трийлор. Разказва как белият бригадир метнал смазаното му тяло в каросерията на един пикап.

— И го закарали в болницата за чернокожи. Така ми каза сестрата, която стоеше отвън. Белите мъже го изтъркаляли от каросерията и заминали. — Ейбълийн не плаче, просто известно време мълчи. Аз се взирам в пишещата машина, а тя в избелелия черен балатум.

На шестата ни среща Ейбълийн казва:

— Започнах работа при госпожа Лийфолт през 1960 г., когато Мей Мобли беше на две седмици. — А аз усещам огромен прилив на увереност.

Тя разказва за построяването на тоалетната в гаража и признава, че сега се радва, че я има. По-лесно й е, отколкото да слуша оплакванията на Хили, че трябва да ходи в една и съща тоалетна с прислужницата. Казва ми как веднъж съм отбелязала, че чернокожите ходят прекалено много на църква. Направило й впечатление. Потръпвам, като се замисля колко ли други неща съм казвала, без да подозирам или да ме е грижа, че прислугата слуша.

Една вечер Ейбълийн казва:

— Мислех си… — но после спира.

Вдигам очи от пишещата машина, чакам. Трябваше Ейбълийн да повърне върху себе си, за да се науча да не я пришпорвам.

— Мислех си, че е добре да почета. Може да ми помогне за писането.

— Отиди в библиотеката на улица „Стейт“. Там има цяла зала с книги на писатели от Юга. Фокнър, Юдора Уелти…

Ейбълийн се прокашля:

— Знаете, че в онази библиотека не пускат черни.

За миг се чувствам като глупачка. Не мога да повярвам, че забравих. Библиотеката за чернокожи сигурно е окаяна. Преди няколко години там организираха седяща стачка, за която писаха във вестниците. Когато чернокожите се събраха пред съда за последвалия процес, полицията просто се отдръпна и пусна немските овчарки. Поглеждам Ейбълийн и отново си напомням какъв риск поема тя, като говори с мен.

— С удоволствие ще ти нося книги — казвам аз.

Ейбълийн изтичва в спалнята и се връща със списък.

— Ще отбележа онези, които искам най-напред. Почти от три месеца съм в списъка на чакащите за „Да убиеш присмехулник“ в библиотеката „Карвър“. Да видим…

Наблюдавам я как отбелязва книгите: „Душите на чернокожите“ от У. Е. Б. Дубойс, стихотворения на Емили Дикинсън (каквито има), „Приключенията на Хъкълбери Фин“.

— Тази започнах да я чета в училище, но не успях да я довърша. — Тя продължава да отбелязва, като спира да помисли коя иска след това.

— Искаш книга на… Зигмунд Фройд?

— О, за лудите хора — кимва тя. — Обичам да чета какво става в главата. Сънували ли сте, че падате в езеро? Той казва, че това означава да сънуваш собственото си раждане. Госпожа Франсис, при която работех през 1957 г., имаше всякакви такива книги.

На дванайсетото заглавие се решавам да я попитам:

— Ейбълийн, откога искаш да ме помолиш да ти взема тези книги? — От известно време — свива рамене тя. — Малко ме беше страх да питам.

— Да не би да си помисли, че… ще ти откажа?

— Това са правилата на белите. Не знам кои от тях спазвате и кои не.

За миг само се гледаме.

— Омръзна ми от правила — отвръщам аз.

Ейбълийн се смее и поглежда през прозореца. Осъзнавам колко повърхностно сигурно й се струва това мое откровение.

Четири дни не ставам от пишещата машина в стаята си. Двайсетте страници, които съм напечатала, надраскани с чертички и червени кръгчета, се превръщат в трийсет и една страници, напечатани върху плътна бяла хартия „Стратмор“. Пиша кратка биографична бележка за Сара Рос, името, което Ейбълийн си избра, името на учителката й в шести клас, която починала преди две години. Посочвам възрастта й, с какво са се занимавали родителите й. После следват разказите на Ейбълийн, точно както ги беше написала тя — простичко и прямо.

На третия ден майка се провиква от подножието на стълбите, за да ме попита какво, за Бога, правя горе цял ден, а аз извиквам в отговор:

— Просто печатам някои бележки от беседите върху Библията.

Записвам си всичко, което ме възхищава в Иисус. Чувам я как след вечеря казва на татко в кухнята:

— Намислила е нещо.

Разнасям малката си бяла баптистка Библия из къщата, за да изглежда твърдението ми по-достоверно. Чета и препрочитам страниците, после ги нося на Ейбълийн, тя да ги прочете. Усмихва се и кима на приятните случки, където всички се разбират, но по време на тъжните истории сваля очилата си за четене и казва:

— Знам, че съм го написала, но наистина ли искате да включите онова за…

Аз й отвръщам:

— Да.

Но съм изненадана от нещата, които научавам от разказите й — отделните хладилници за бели и черни в имението на губернатора, белите жени, които изпадат в истерия заради смачкана салфетка, бели бебета, които наричат Ейбълийн „мамо“.

В три часа взимам вече двайсет и седемте страници само с две поправки по тях и ги поставям в жълт плик за писма. Вчера позвъних в службата на госпожа Щайн. Секретарката й Рут каза, че тя е на среща. Записа съобщението ми, че ще изпратя интервюто. Днес госпожа Щайн не ми се обади. Притискам плика до сърцето си и почти се разплаквам от изтощение и несигурност. На следващата сутрин го пускам в пощата в Кантън. Прибирам се вкъщи и лягам на старото си легло с железни табли, притеснена какво ще стане… ако тя го хареса. Ами ако Елизабет или Хили разберат какво правим? Ами ако уволнят Ейбълийн, ако я вкарат в затвора? Имам чувството, че падам в дълбок спираловиден тунел. Боже, дали няма да я пребият като чернокожото момче, влязло в тоалетната за бели? Какво правя? Защо я излагам на такава опасност?

Заспивам. През следващите петнайсет часа сънувам кошмари.

Минава един и половина и с Хили и Елизабет седим в хола на Елизабет и чакаме Лу Ан. Днес не съм хапвала нищо, пих само от чая на майка за женски неразположения, нервна съм и ми се гади. Потропвам с крак под масата. Така съм от десет дни, откакто изпратих на Илейн Щайн разказите на Ейбълийн. Обадих се веднъж и Рут ми каза, че й е предала ръкописа преди няколко дни, но още нямам никакъв отговор.

— Колко невъзпитано от нейна страна — поглежда часовника си Хили и се мръщи. — Лу Ан закъснява за втори път. Няма да изкара дълго в групата ни, ако продължава така.

Ейбълийн влиза в трапезарията и аз се старая с всички сили да не я гледам твърде продължително. Страх ме е, че Хили и Елизабет може да забележат нещо в погледа ми.

— Престани да тропаш с крак, Скийтър. Клатиш цялата маса — казва Хили.

Ейбълийн се движи из стаята с плавната си походка, облечена с бяла униформа, без по никакъв начин да издава с какво се занимаваме. Предполагам, че е овладяла до съвършенство прикриването на чувствата си.

Хили разбърква картите и раздава, за да изиграем едно сантасе. Опитвам се да се съсредоточа върху играта, но всеки път, щом погледна Елизабет, си спомням нещичко от разказите за нея. Как Мей Мобли отишла до тоалетна в гаража и как Ейбълийн не може да държи обяда си в хладилника на госпожа Лийфолт. Малки подробности, с които вече съм запозната. Ейбълийн ми поднася бисквити на сребърен поднос. Откакто изпратих ръкописа до Ню Йорк, ходих два пъти у тях, за да й занеса книгите от библиотеката. Всеки път, когато отида, тя винаги е облечена със зелената рокля с черните обшивки. Понякога си изхлузва обувките под масата. Последния път извади пакет цигари „Монклер“ и запали в кухнята, което беше приятно, отпускащо. И аз запалих цигара. А сега тя почиства трохите пред мен с четката със сребърна дръжка, която подарих на Елизабет и Райли за сватбата.

— Докато чакаме, искам да ви съобщя нещо — казва Елизабет и аз се досещам за какво става въпрос по тайнственото кимване и ръката върху корема й. — Бременна съм — усмихва се тя, а устните й леко потреперват.

— Прекрасна новина — казвам аз, оставям картите си и я докосвам по ръката. Действително изглежда готова да се разплаче. — Кога е терминът?

— През октомври.

— Време беше — прегръща я Хили. — Мей Мобли на практика вече порасна.

Елизабет пали цигара и въздъхва. Поглежда картите си.

— Всички много се вълнуваме. Докато изиграваме няколко пробни ръце, Хили и Елизабет обсъждат имена за бебето. Опитвам се да се включа в разговора.

— Ако е момче, определено трябва да го кръстите Райли — добавям аз.

Хили говори за кампанията на Уилям. Следващата година ще се кандидатира за място в щатския сенат, макар да няма никакъв опит в политиката. Благодарна съм, че Елизабет казва на Ейбълийн да сервира обяда. Когато Ейбълийн се връща с плодовата салата, Хили изправя гръб на стола.

— Ейбълийн, взех едно старо палто и чанта с дрехи от къщата на госпожа Уолтърс. — Тя попива устните си със салфетка. — След обяда ела до колата да ги вземеш.

— Да, госпожо.

— И да не забравиш. Не мога да се занимавам да ги нося пак.

— Колко мило от страна на госпожа Хили, нали, Ейбълийн? — кимва Елизабет. — Отиди да вземеш дрехите веднага щом приключим.

— Да, госпожо.

Гласът на Хили става с около три октави по-писклив, когато говори с чернокожи. Елизабет се усмихва, както когато говори с дете, само че не със своето. Започвам да забелязвам разни неща. Когато Лу Ан пристига, вече сме изяли скаридите с грис и тъкмо минаваме на десерта. Хили е изненадващо снизходителна. Все пак Лу Ан е закъсняла заради задължения, свързани с женската организация. На тръгване отново поздравявам Елизабет и отивам към колата си. Ейбълийн е отвън, за да вземе почти необличаното палто от 1942 г. и старите дрехи, които по неизвестни причини Хили не дава на собствената си прислужница Юл Мей. Хили идва при мен и ми връчва плик за писма.

— За бюлетина за следващата седмица. Ще се погрижиш да му намериш място, нали?

Кимвам и Хили се връща в колата си. Докато отваря входната врата, за да се прибере в къщата, Ейбълийн ме поглежда. Поклащам глава и беззвучно казвам: „Нищо.“ Тя кимва и се прибира вътре. Същата вечер работя върху бюлетина, макар да ми се иска да се занимавах с интервютата. Преглеждам бележките от последната среща на организацията и забелязвам плика на Хили. Отварям го. Вътре има една страница, изписана с нейния едър извит почерк:

„Хили Холбрук представя Санитарната инициатива за домашната прислуга. Мярка за превенция на болести. Евтино монтиране на тоалетна в гаража или бараката за домове без подобно жизненоважно съоръжение: 99% от вирусите на чернокожите се пренасят чрез урината. Белите могат да получат трайни увреждания от почти всички тези болести поради липса на имунитет, който чернокожите имат заради по-тъмната си пигментация. Също така някои микроби, пренасяни от белите, са опасни за чернокожите. Пазете себе си. Пазете децата си. Пазете прислугата си. Семейство Холбрук винаги е готово да помогне!“

Телефонът иззвънява и аз буквално се прекатурвам, докато тичам към кухнята. Но Паскагула вече е вдигнала.

— Домът на госпожа Шарлот.

Гледам как дребничката Паскагула кимва и казва:

— Да, госпожо, тук е. — И ми подава слушалката.

— Юджиния е на телефона — казвам аз бързо. Татко е на полето, а майка — на лекар в града, затова опъвам черния кабел до кухненската маса.

— Обажда се Илейн Щайн.

Поемам си дълбоко въздух.

— Здравейте, госпожо. Получихте ли пратката ми?

— Да — отвръща тя и няколко секунди само диша в слушалката. — Тази Сара Рос. Разказите й ми харесват. Жалва се, но без да мрънка много.

Кимвам. Не знам точно какво ще рече „жалва се“, но ми се струва, че е нещо хубаво. — Въпреки това все още съм на мнение, че от книга с интервюта… по принцип не би излязло нищо. Не е художествена литература, но не е и научнопопулярно четиво. Може да мине за автобиография, макар никак да не подхожда на тази категория.

— Но… разказите са ви харесали, нали?

— Юджиния — казва тя и издиша цигарен дим в слушалката. — Видя ли корицата на списание „Лайф“ тази седмица?

Не съм поглеждала списание „Лайф“ от цял месец, толкова бях заета.

— На нея е Мартин Лутър Кинг, скъпа. Току-що организира протест във Вашингтон и покани всички негри в Америка да се присъединят. Както и всички бели. Негрите и белите не са работили заедно в такъв мащаб от „Отнесени от вихъра“ насам.

— Да, чух нещо за… протеста — лъжа аз. Удрям се по челото, че тази седмица не съм чела вестници. Изглеждам като идиот.

— Съветвам те да пишеш, при това бързо. Протестът е през август. Трябва да си готова до Нова година.

Зяпвам слисана. Казва ми да ги напиша! Казва ми да…

— Да не би да казвате, че ще ги публикувате? Ако ги напиша до…

— Нищо подобно не казвам — сопва се тя. — Ще прочета интервютата. На месец преглеждам по стотина ръкописа и отхвърлям почти всички.

— Извинете, просто… ще ги напиша. Ще са готови през януари.

— Още нещо. Четири или пет интервюта не са достатъчно за цяла книга. Ще ти трябват десетина, може и повече. Предполагам, че си уговорила и други прислужници?

Стисвам устни.

— Още… няколко.

— Добре. Тогава се залавяй за работа. Преди цялата тази история с гражданските права да е отшумяла.

Същата вечер отивам у Ейбълийн. Нося й още три книги от списъка. Гърбът ме боли от седенето пред пишещата машина. Днес следобед съставих списък с всички познати, които имат прислуга (тоест всичките ми познати) и срещу тях имената на домашните им помощници. Но не успях да си спомня как се казват някои от прислужниците.

— Благодаря ви! Божке, вижте само — усмихва се Ейбълийн и прелиства първата страница на „Уолдън“, сякаш иска веднага да започне да я чете.

— Днес следобед говорих с госпожа Щайн — казвам аз. Ейбълийн замръзва с книгата в ръце.

— Знаех си, че нещо не е наред. Вижда се по лицето ви.

Поемам си дълбоко въздух.

— Тя каза, че много е харесала историите ти. Но… не каза дали ще ги публикува, докато цялата книга не стане готова. — Опитвам се да изглеждам обнадеждена. — Трябва да я завършим веднага след Нова година.

— Това е добра новина, нали?

Кимвам и се насилвам да се усмихна.

— През януари — прошепва Ейбълийн, става и излиза от кухнята. Връща се с рекламен стенен календар. Сяда на масата и прелиства страниците с месеците.

— Сега изглежда, че има много време, но януари е само след две… четири… шест… десет страници. Ще дойде, преди да се усетим — усмихва се тя.

— Каза, че трябва да интервюираме поне дванайсет прислужници, за да обмисли ръкописа за публикуване — казвам аз и напрежението в гласа ми започва да си личи.

— Но няма други прислужници, с които да говорите, госпожице Скийтър.

Стисвам ръце. Затварям очи.

— Няма кого друг да помоля, Ейбълийн — повишавам аз тон. — Кого да помоля? Паскагула ли? Ако говоря с нея, майка ми ще разбере. Не аз познавам другите прислужници.

Ейбълийн извръща очи толкова бързо, че ми иде да се разплача. „По дяволите, Скийтър.“ Стената между нас, която се бе стопила през последните няколко месеца, отново се издигна само за няколко секунди.

— Съжалявам — добавям бързо. — Съжалявам, че ти повиших тон.

— Не, няма нищо. Нали това беше моя задача, да убедя останалите.

— Ами прислужницата на Лу Ан? — питам тихо аз и изваждам списъка. — Как й беше името… Лувиния. Познаваш ли я?

Ейбълийн кимва.

— Вече я питах — отвръща тя, без да вдига поглед от скута си. — Момчето, което ослепя, е нейният внук. Тя рече, че съжалява, но сега трябва да мисли за него.

— А прислужницата на Хили, Юл Мей. Нея пита ли я? — Тя рече, че е много заета, защото се опитва да изпрати момчетата си в колеж следващата година.

— А прислужниците, с които ходиш на църква? Попита ли и тях?

Ейбълийн кимва.

— Всички си намират някакво извинение. Но истината е, че много ги е страх.

— Колко от тях попита?

Ейбълийн взима тетрадката си, прелиства няколко страници. Устните й се движат, но не издават звук.

— Трийсет и една — казва тя накрая.

Издишам. Не бях усетила, че съм затаила дъх. Накрая Ейбълийн ме поглежда в очите.

— Не исках да ви казвам — сбърчва тя чело. — Докато не разберем какво ще каже госпожата…

Тя сваля очилата си. По лицето й е изписана силна тревога. Опитва се да я прикрие с колеблива усмивка.

— Пак ще ги питам — навежда се тя към мен.

— Добре — въздъхвам аз.

Ейбълийн преглъща шумно, кимва бързичко, за да ме убеди, че говори сериозно.

— Моля ви, не се отказвайте. Нека продължа да ви помагам за книгата.

Затварям очи. Искам поне за малко да не виждам разтревоженото й лице. Как можах да й повиша тон?

— Ейбълийн, няма нищо. Ще се справим заедно.

Няколко дни по-късно седя в горещата кухня и пуша отегчено. Напоследък не мога да се наситя на цигарите. Струва ми се, че може да съм „пристрастена“. Господин Голдън обича да използва тази дума. Онези идиоти са пристрастени. От време на време той ме вика в кабинета си, преглежда статиите за месеца с червен молив, поправя, драска и мърмори.

— Добре са — казва той. — Ти добре ли си?

— Добре съм — отвръщам аз.

— Добре тогава.

На излизане дебелата рецепционистка ми дава чек за десет долара и в общи линии, това е всичко около работата ми по рубриката на госпожа Мърна. В кухнята е горещо, но не ми се стои в моята стая, където само се тревожа, че нито една друга прислужница не иска да ни помогне. Освен това трябва да пуша тук, защото кухнята е единствената стая в къщата, където няма вентилатор на тавана, който да издухва пепелта навсякъде. Когато бях десетгодишна, татко се опита да сложи вентилатор и на тавана в кухнята, без да попита Константин. Щом го видя, Константин посочи с пръст нагоре, все едно е тръгнал да паркира форд на тавана.

— За теб е, Константин. За да не ти е горещо, докато готвиш.

— Няма да работя в кухня с вентилатор на тавана, господин Карлтън.

— Ще работиш и още как. Вече го включвам в тока.

Татко слезе от стълбата. Константин напълни една кофа с вода.

— Добре — въздъхна тя. — Пуснете го.

Татко натисна копчето. През няколкото секунди, които минаха, докато перките се завъртят с пълна скорост, от купата на миксера из цялата стая се разхвърча брашно, а рецептите на шкафа политнаха и се запалиха от газовите котлони на печката. Константин грабна горящата хартия и бързо я топна в кофата с вода. На тавана още има дупка на мястото, на което вентилаторът вися около десет минути.

Във вестника има снимка на сенатор Уитуърт, който сочи към празен парцел земя, на който ще строят сграда за нов градски център. Прелиствам страницата. Не искам да си припомням срещата със Стюарт Уитуърт.

Паскагула влиза в кухнята. Наблюдавам я как изрязва тестото за курабиите с чаша за уиски, която обаче се използва само за рязане на тесто. Зад гърба ми отворените прозорци са подпрени с каталози за поръчки по пощата на „Сиърс, Робът и Ко“. Лекият вятър разлиства с шумолене снимките на ръчни миксери за по два долара и играчки, набъбнали и набръчкани от десет години стоене на дъжда. „Може би просто трябва да попитам Паскагула. Може майка да не разбере.“ Но кого заблуждавам? Майка следи всяка нейна стъпка, а Паскагула и без това като че ли се страхува от мен, сякаш ще я издам, ако направи нещо. Може да минат години, докато се преборя с този страх. Инстинктът ми подсказва да не я забърквам.

Телефонът иззвънява като аларма. Лъжицата на Паскагула издрънчава в купата, но аз грабвам слушалката преди нея.

— Мини ще ни помогне — прошепва Ейбълийн.

Вмъквам се в килера и сядам на кутията с брашно. Седя безмълвна около пет секунди.

— Кога? Кога може да започне?

— Следващия четвъртък. Но има някои… изисквания.

— Какви?

Ейбълийн замълчава за миг.

— Казва, че не ще да вижда кадилака ви от тази страна на моста.

— Добре. Предполагам, че мога… да идвам с пикапа.

— Иска още и… да седите в другия край на стаята. Та да може да ви гледа какво правите през цялото време.

— Ами… ще седя, където тя каже.

Гласът на Ейбълийн омеква:

— Тя просто не ви познава, това е всичко. Освен това не е в много добри отношения с белите дами.

— Ще направя всичко, каквото трябва.

Излизам сияеща от килера и поставям телефона обратно на стената. Паскагула ме наблюдава с чаша в едната ръка и сурова курабийка в другата. В следващия миг обаче свежда глава и продължава работата си.

Два дни по-късно казвам на майка, че ще отида да си взема нова Библия, защото моята вече е изпокъсана. Казвам й и че ми е неудобно да ходя с кадилака, след като горките дечица в Африка умират от глад, и че днес ще взема стария пикап. Тя ме поглежда изпитателно, седнала на люлеещия се стол на верандата.

— Откъде точно ще купуваш тази Библия?

Примигвам.

— Ами… поръчаха ми я. От църквата в Кантън.

Тя кимва и не сваля очи от мен, докато паля стария пикап. Пътувам до улица „Фариш“ с косачка в каросерията. През дупките в краката ми в ръждясалия пикап се вижда асфалтът. Но поне не дърпам ремарке с трактор. Ейбълийн отваря вратата и ме пуска да вляза. В отсрещния ъгъл на хола стои Мини, скръстила ръце върху огромния си бюст. Виждала съм я в редките случаи, в които Хили позволяваше игрите на бридж да се провеждат у госпожа Уолтърс. Мини и Ейбълийн още са облечени с униформите си.

— Здравей — казвам аз от своя край на стаята. — Радвам се да се видим отново.

— Госпожице Скийтър — кимва Мини.

Тя се настанява на дървен стол, който Ейбълийн е донесла от кухнята, и краката му изскърцват. Аз сядам в по-далечния ъгъл на дивана. Ейбълийн седи между нас в другия край на дивана. Прочиствам си гърлото и се усмихвам нервно. Мини не се усмихва. Тя е дебела, ниска и яка. Кожата й е по-черна от тази на Ейбълийн с около десет нюанса и е опъната и блестяща като нови обувки.

— Вече казах на Мини как пишем историите — обръща се Ейбълийн към мен. — Вие ми помагате да напиша моите. А тя ще ви разказва, докато вие пишете.

— Мини, всичко, което кажеш, е поверително — казвам аз. — Ще ти дам да прочетеш всичко, което…

— Защо си мислите, че черните имат нужда от помощта ви? — става Мини и столът изскърцва. — Защо изобщо се занимавате с това? Та вие сте бяла.

Поглеждам към Ейбълийн. Досега никой чернокож не ми е говорил така.

— Всички имаме една цел, Мини — казва Ейбълийн. — Просто разказваме.

— И каква е целта? — обръща се Мини към мен. — Може пък да искате да ви разкажа разни работи само за да ме вкарате в беля. — Мини посочва с пръст към прозореца. — Снощи са гръмнали гаража на Медгар Евърс, който живее на пет минути оттук и работи в Националната асоциация за развитие на чернокожите, защото говори.

Цялата се изчервявам. Започвам да говоря бавно.

— Искаме да покажем вашата гледна точка… за да разберат хората какво мислите вие. Ние… надяваме се да променим някои неща.

— И какво си мислите, че ще промените с това? Да не би да вкарат закон за добро отношение към прислужниците?

— Чакай малко — казвам й аз. — Не се опитвам да променям законите. Просто говоря за личното отношение и…

— Знаете ли какво ще стане, ако ни хванат? Ако, не дай, Боже, вляза в грешната пробна в магазина за дамско облекло, ще вдигнат къщата ми във въздуха.

Следва кратка напрегната тишина и единственият звук в стаята идва от кафявия часовник „Таймекс“, който тиктака на етажерката.

— Не си длъжна да го правиш, Мини — казва Ейбълийн. — Няма да ти се сърдим, ако си променила решението си.

Бавно и внимателно Мини отново сяда на стола.

— Ще го направя. Искам само да съм сигурна, че тя разбира, че тази работа не е игра.

Поглеждам към Ейбълийн. Тя ми кимва. Поемам си дълбоко въздух. Ръцете ми треперят. Започвам с въпросите за живота й и постепенно преминаваме и към работата й. Докато говори, тя гледа към Ейбълийн, сякаш се опитва да забрави, че съм в стаята. Записвам всичко, което казва, и шаря с молива колкото мога по-бързо. Решихме, че ако не нося пишещата машина, разговорът няма да изглежда толкова официален.

— После почнах една работа, на която стоях до късно всяка вечер. И знаете ли какво стана?

— Какво? — питам аз, макар тя да гледа към Ейбълийн.

— „О, Мини“, умилква ми се тя, „ти си най-добрата прислужница, която сме имали. Голяма Мини, ще работиш при нас вечно.“ И един ден ми разправя, че ще ме пусне една седмица платен отпуск. През живота си не съм излизала в отпуск, платен или неплатен. А когато следващата седмица пристигам на работа, ги няма. Преместили се Мобайл. Казала на някой, че се уплашила да не си намеря нова работа, преди да заминат. Госпожа Мързел не можеше да изкара и един ден, без някой да й прислужва. — Мини внезапно става и премята чантата си на рамо. — Трябва да тръгвам. Получавам сърцебиене, като се сетя за това. — Тя излиза и затръшва вратата след себе си.

Вдигам очи и бърша потта от челото си.

— А сега беше в добро настроение — казва Ейбълийн.

Глава 13

През следващите две седмици трите се срещаме и седим на същите места в малкия, топъл хол на Ейбълийн. Мини пристига разярена, успокоява се, докато разказва историята си на Ейбълийн, а после си тръгва безцеремонно също толкова разгневена, както и при пристигането си. Записвам всичко, което успея. Когато се изпусне да сподели нещо за госпожа Силия — „Промъква се на горния етаж и си мисли, че не я виждам, но аз знам, че тази луда жена е намислила нещо“ — Мини винаги млъква, както Ейбълийн, когато спомене Константин.

— Това не е част от историята ми. Няма да пишете за госпожа Силия. — И ме наблюдава, докато не спра да пиша. Освен да излива гнева си към белите хора, Мини обича да говори за храна.

— Да видим сега, първо слагам зеления боб, а после запържвам котлетите, защото, ммм, обичам току-що извадени от тигана котлети.

Един ден, докато разказва:

— … в една ръка държа бялото бебе, в тенджерата се вари зеленият боб… — Тя спира внезапно, вирва брадичка към мен и тропва с крак. — Половината от тия приказки нямат нищо общо с правата на чернокожите. — После ме измерва с очи. — Струва ми се, че май описвате живота по принцип.

Спирам да пиша. Права е. Осъзнавам, че именно това съм искала да направя. Отвръщам й:

— Надявам се да е така.

Мини става и заявява, че си има по-важни проблеми от моите надежди. На следващата вечер си работя горе в стаята и тракам по клавишите на пишещата машина. Изведнъж чувам как майка се качва тичешком по стълбите. След две секунди нахълтва в стаята ми.

— Юджиния! — прошепва тя.

Ставам толкова бързо, че столът ми се прекатурва и се опитвам да прикрия страницата в машината.

— Да, госпожо.

— Не изпадай в паника, но долу има един мъж, много висок мъж, който иска да те види.

— Кой?

— Казва, че името му е Стюарт Уитуърт.

— Моля?

— Твърди, че сте излизали на вечеря преди известно време, но как е възможно, аз не знам нищо за това…

— Боже Господи!

— Не споменавай напразно името Божие, Юджиния Филън. Просто си сложи малко червило.

— Повярвай ми, мамо — казвам аз, докато примирено си слагам червило, — и Иисус не би го харесал. Сресвам си косата, защото знам, че изглежда ужасно. Дори измивам мастилото от пишещата машина и коректора от ръцете и лактите си. Но не се преобличам, не и заради него. Майка ме оглежда набързо как изглеждам в гащеризона и старата бяла риза на татко.

— Той от кои Уитуърт е, от онези в Грийнууд, или от онези в Начез?

— Той е синът на сенатора.

Майка зяпва толкова рязко, че брадичката й се удря в перлената огърлица. Слизам на долния етаж, покрай редицата детски портрети. По цялата стена има снимки на Карлтън, които проследяват живота му до онзи ден. Последната моя снимка е, откакто бях на около дванайсет години.

— Майко, остави ни насаме.

Наблюдавам я как бавно се оттегля в стаята си, като хвърля един поглед през рамо, преди да изчезне. Излизам на верандата. Три месеца след срещата ни на верандата стои самият Стюарт Уитуърт, облечен с тютюневи панталони, синьо сако и червена вратовръзка, все едно се е нагласил за неделен обяд. Задник.

— Какво те води насам? — питам аз. Обаче не се усмихвам. Нямам намерение да му се усмихвам.

— Аз просто… наминавам.

— Добре. Искаш ли нещо за пиене? Или направо да ти донеса цялата бутилка бърбън?

Той се мръщи. Носът и челото му са розови, сякаш е работил на открито.

— Виж, знам, че… мина доста време, но дойдох да ти се извиня.

— Кой те изпрати? Хили ли? Или Уилям?

— На верандата има осем празни люлеещи се стола, но не го каня да седне. Той поглежда към западната нива с памук, където слънцето се спуска над земята. Пъха ръце в джобовете си като дванайсетгодишен хлапак.

— Знам, че онази вечер… се държах грубо и много мислих за това и…

В този момент започвам да се смея. Умирам от срам, че идва тук и ми припомня случката.

— Виж сега — казва той. — Повторих на Хили десет пъти, че не съм готов да изляза на среща. Изобщо не бях готов…

Стисвам зъби. Не мога да повярвам, че ме напушва плач — та срещата беше преди месеци! Но си спомням ясно колко унижена се почувствах онази вечер, как се бях надявала като глупачка, че може да излезе нещо.

— Тогава защо изобщо се съгласи да излезеш с мен? — Не знам — поклаща глава той. — Знаеш я каква е Хили.

Стоя и чакам да каже защо точно е дошъл. Той прокарва пръсти през светлокафявата си коса. Толкова е гъста, че прилича почти на телена четка. Изглежда уморен. Извръщам очи, защото е сладък като прекалено пораснало на височина момче, а точно сега не искам да мисля за това. Искам да си тръгне… не искам никога вече да се чувствам толкова ужасно, но въпреки това се чувам да казвам:

— Какво имаш предвид под това, че не си бил готов?

— Просто не бях готов. Не и след случилото се.

Гледам го настойчиво.

— Очакваш да отгатна ли?

— С Патриша ван Девендър се сгодихме миналата година и тогава… Мислех, че знаеш.

Той сяда на един от люлеещите се столове. Аз обаче не сядам до него. Но не му казвам и да си ходи.

— Какво, с някой друг ли е избягала?

— Де да беше така! — Той се хваща за главата и промърморва: — Това щеше да е песен в сравнение с онова, което стана.

Не си позволявам да му кажа какво мисля всъщност — че сигурно заслужава каквото и да му е сторила тя, но в момента той изглежда жалък. Сега бърбънът не му дава сили да се перчи и започвам да се чудя дали непрекъснато не е такава жалка картинка.

— Ходехме от петнайсетгодишни. Знаеш как е, когато си с някого от години. Не знам защо правя признанието, освен че просто нямам какво да губя.

— Всъщност не знам. Никога не съм имала гадже.

Той вдига очи към мен и лекичко се засмива.

— Значи, това било.

— Какво? — изтръпвам, като си припомням забележките му за трактора и тора.

— Ти си… различна. Досега не съм срещал човек, който да казва точно каквото мисли. Поне жена, де.

— Повярвай ми, мога да кажа още много неща.

Той въздъхва.

— Когато видях изражението ти до пикапа… Аз не съм такъв. Всъщност не съм такъв кретен.

Извръщам засрамено очи. Започвам да схващам, че може би има предвид, че съм различна не защото съм странна и ненормално висока. А може би, че съм различна по положителен начин.

— Дойдох да те питам дали не искаш да отидем на вечеря в града. Можем да поговорим — казва той и става. — Може… не знам, този път да се изслушваме.

Стоя слисана на верандата. Очите му са сини и ясни и са така втренчени в мен, сякаш наистина го интересува дали ще се съглася. Поемам си дълбоко въздух и се готвя да приема — все пак как точно аз да му откажа — и той прехапва долната си устна в очакване. Но тогава си спомням колко пренебрежително се беше държал. Как се напи, защото беше твърде нещастен, че трябва да излезе с мен. Спомням си как ми каза, че мириша на тор. Трябваха ми три месеца да престана да мисля за забележката му.

— Не — срязвам го аз. — Благодаря ти, но не мога да си представя нещо по-ужасно.

Той кимва, забил поглед в земята. После тръгва да слиза по стълбите. Когато отваря вратата на колата си, се обръща:

— Съжалявам. Това дойдох да ти кажа и… ами, казах ти го.

Стоя на верандата, заслушана в приглушените вечерни шумове, хрущенето на чакъла под краката на Стюарт, кучетата, потичващи в здрача. За миг си спомням Чарлс Грей, единствената ми целувка в живота. Как се бях отдръпнала, убедена, че целувката не е предназначена за мен. Стюарт се качва в колата и затваря вратата. Обляга лакът на прозореца. Но продължава да гледа надолу.

— Дай ми минутка — провиквам се аз. — Само да си облека пуловер.

Никой не ни казва на нас, момичетата, които никой не кани на срещи, че спомените са почти толкова хубави, колкото и действителните събития. Майка се качва чак до третия етаж и се надвесва над леглото ми, но аз се правя на заспала. Защото искам още малко да си помечтая. Снощи вечеряхме в хотел „Робърт Лий“. Бях си облякла набързо светлосин пуловер и тънка бяла пола. Дори оставих майка да ми среши косата, докато в същото време нервно ме засипваше със сложни инструкции.

— Не забравяй да се усмихваш. Мъжете не харесват момичета, които седят унили цяла вечер. И недей да седиш като индианка, кръстосай си…

— Чакай малко, краката или глезените…

— Глезените. Не помниш ли нищо от часовете по етикет на госпожа Раймър? И го излъжи, че ходиш на църква всяка неделя. И в никакъв случай не дъвчи лед на масата, много е грозно. А, и ако разговорът започне да замира, му разкажи за втория ни братовчед, който е градски съветник в Козиаско…

Докато решеше и приглаждаше косата ми, майка ме затрупа с въпроси как сме се запознали и какво се е случило на първата ни среща, но аз успях да се измъкна от ръцете й и изтичах надолу по стълбите, тресяща се от изненада и притеснение. Когато със Стюарт стигнахме в хотела, седнахме и разстлахме салфетките в скутовете си, келнерът каза, че скоро ще затварят. Можеха да ни сервират само десерт. Тогава Стюарт се умълча.

— Какво… искаш, Скийтър? — беше попитал той, а аз седях като на тръни с надеждата, че този път не възнамерява да се напие.

— Аз ще пия кока-кола. С много лед.

— Не — усмихна се той. — Имам предвид… в живота. Какво искаш?

Поех си дълбоко въздух, защото знаех, че майка би ме посъветвала да кажа: хубави здрави деца, съпруг, за когото да се грижа, лъскава нова печка, на която да му готвя вкусни, но здравословни ястия.

— Искам да стана писателка — заявих аз. — Журналистка. Може да напиша роман. Или и двете.

Стюарт вдигна брадичка и ме погледна право в очите.

— Това ми харесва — рече и продължи да се взира в мен. — Мислех си за теб. Ти си умна, хубава и висока — усмихна се той.

Хубава? Ядохме ягодово суфле и изпихме по чаша вино „Шабли“. Той ми разказа как се разбира дали под поле с памук има нефт, а аз му споделих, че аз и рецепционистката сме единствените жени, които работят във вестника.

— Надявам се да напишеш нещо наистина добро. Нещо, в което вярваш.

— Благодаря ти. И аз се надявам на това. — Не му казах нищо за Ейбълийн и госпожа Щайн. Не съм имала възможност да разглеждам много мъжки лица отблизо и забелязах, че кожата му е по-груба от моята, с прекрасен цвят на леко препечена филийка, и че острата, набола по бузите и брадичката му брада расте сякаш пред очите ми. Миришеше на кола за дрехи. На бор. В крайна сметка носът му не беше чак толкова остър.

В ъгъла келнерът се прозя, но ние не му обърнахме внимание и останахме да си говорим. И когато вече започнах да съжалявам, че тази сутрин не си измих косата, а си взех само душ, и бях двойно по-благодарна, че поне съм си измила зъбите, като гръм от ясно небе той ме целуна. Посред ресторанта на хотел „Робърт Лий“ той ме целуна бавно, с отворена уста, и всяка частичка от тялото ми — кожата, ключицата, сгъвките на коленете, всяка моя клетка се изпълни със светлина.

В понеделник следобед, няколко седмици след срещата ми със Стюарт, се отбивам в библиотеката преди срещата на женската организация. Вътре мирише на начално училище — на скука, паста и почистено с дезинфектант повръщано. Идвам да взема още книги за Ейбълийн и да проверя дали има издание, посветено на домашните помощници.

— Здравей, Скийтър!

Боже! Сузи Пернел. В гимназията заслужаваше титлата „Кралица на дърдорковците“.

— Здравей, Сузи. Какво правиш тук?

— От комитета на женската организация ми уредиха работа тук, забрави ли? Трябва и ти да опиташ, много е интересно! Чета най-новите списания, попълвам бланки и дори ламинирам читателски карти. — Сю позира до огромна кафява машина, все едно участва в телевизионното предаване „Познай цената“.

— Звучи вълнуващо.

— С какво мога да ви помогна днес, госпожо? Имаме детективски романи, любовни романи, книги с практически съвети за гримиране и прически — тя замълчава и се усмихва, — за отглеждане на рози, за украсяване на дома…

— Просто ще разгледам, благодаря ти — отвръщам аз и бързо се отдалечавам. Сама ще се оправя измежду рафтовете. Не мога да й кажа какво търся. Вече си представям как шепне на срещите на организацията: „Знаех си, че има нещо съмнително в онази Скийтър Филън, търси книги за негри…“. Разглеждам картотеката и се разхождам между рафтовете, но не откривам нищо за прислуга. В раздела за нехудожествена литература зървам книгата на Фредерик Дъглас „Американски роб“. Взимам я въодушевена, че ще я занеса на Ейбълийн, но щом я отварям, виждам, че средната част е откъсната. Вътре някой е написал НЕГЪРСКА КНИГА с лилав пастел. Не ме притесняват толкова думите, колкото това, че почеркът изглежда като на третокласник. Озъртам се и мушвам книгата в чантата си. Струва ми се, че така е по-добре, отколкото да я върна на рафта. В залата с книги по история на щата Мисисипи търся нещо, което дори само да загатва за междурасовите отношения. Откривам само книги за Гражданската война, карти и стари телефонни указатели. Трябва да се надигам на пръсти, за да видя какво има на най-горния ред. Тогава забелязвам една брошурка, поставена легнала върху „Индекс на разливите на река Мисисипи“. Човек с нормален ръст не би я видял. Взимам я и поглеждам корицата. Книжката е тънка, отпечатана върху оризова хартия и скачена с телбод. „Сборник закони от Юга на Джим Кроу“ — гласи заглавието. Отгръщам заглавната страница, която изшумолява. Брошурата съдържа просто списък със закони, в които е посочено какво е позволено и какво не на чернокожите в отделните южни щати. Преглеждам първата страница, учудена защо тази брошура е сложена тук. Законите не са нито заплашителни, нито благосклонни, а просто посочват факти:

„Не е допустимо бяла жена да работи като медицинска сестра в отделения или стаи, в които са настанени чернокожи мъже.

Незаконно е бяло лице да сключва брак с лице, което не е от бялата раса. Всеки брак, сключен в нарушение на този раздел, е невалиден.

Чернокож бръснар не може да обслужва бели жени и момичета.

Погребалният служител няма право да погребва чернокожи лица в гробища, в които се полагат бели.

Не е позволено да се разменят книги между училища за бели и училища за черни. Те следва да се използват само от расата, която ги е използвала първа.“

Прочетох четири от двайсет и петте страници, удивена от големия брой закони, които ни разделят. Негрите и белите нямат право да ползват едни и същи обществени чешми, обществени тоалетни, спортни игрища, телефонни будки, да ходят на едни и същи циркови представления. Негрите не могат да посещават същата аптека като мен и да си купуват пощенски марки от гишето, от което си купувам аз. Спомням си онзи път, когато взехме Константин с нас в Мемфис и магистралата беше почти пуста, но ние не можехме да спрем за почивка по пътя, защото знаехме, че в крайпътните хотели няма да я пуснат. Спомням си как никой в колата не го каза на глас. Всички знаем за тези закони, все пак живеем тук, но не говорим за тях. Сега за пръв път ги виждах написани. Маси за обяд, щатският панаир, билярдни маси, болници. Прочитам номер четирийсет и седем два пъти заради иронията в него: „Съветът трябва да осигури отделна сграда за обучение на слепи чернокожи лица.“ След няколко минути се принуждавам да спра. Понечвам да върна брошурата на мястото й, като си казвам, че не пиша книга за законодателството в южните щати и си губя времето. Но в следващия миг ме блъсва мисълта, че държавните закони и тоалетната, която Хили построи за Ейбълийн, са едно и също нещо, което се различава само по десетте минути за поставяне на подписи в столицата. На последната страница виждам печат с думите „Собственост на юридическата библиотека на Мисисипи“. Някой е върнал книжката в погрешната сграда. Надрасквам прозрението си на един лист и го пъхвам в брошурата: „Джим Кроу и планът на Хили за тоалетните — нима има разлика?“ Мушвам книжката в чантата си. Сузи кихва зад бюрото в другия край на залата. Отправям се към вратата. След половин час имаме среща на женското дружество. Усмихвам се широко и приветливо на Сузи. Тя говори шепнешком по телефона. Имам чувството, че откраднатата книга в чантата ми пулсира като сърце.

— Скийтър — изсъсква Сузи откъм бюрото си с облещени очи. — Вярно ли е, че ти и Стюарт Уитуърт ходите? — Набляга малко прекалено на думата „ти“, за да продължа да се усмихвам.

Правя се, че не съм я чула, и излизам навън под яркото слънце. Днес за пръв път през живота си крада. Изпитвам леко задоволство, че това се случи в смяната на Сузи. Както може и да се очаква, с приятелките ми се чувстваме най-добре на различни места. Елизабет си е най-добре наведена над шевната машина, докато се опитва да скрои живота си така, че да изглежда като от витрината на магазин. Аз — пред пишещата машина, докато пълня страниците с неща, които никога няма да намеря смелост да кажа на глас. А Хили се чувства най-добре на подиума пред шейсет и пет жени, на които заявява, че три консерви на човек не са достатъчни, за да нахранят всички онези БГАД. Което ще рече Бедните гладуващи африкански дечица. Мери Джолийн Уокър обаче смята, че са предостатъчно.

— А и не излиза ли скъпо да се изпратят всички тези консерви на другия край на света, в Етиопия? — пита Мери Джолийн. — Не е ли по-разумно просто да им изпратим чек?

Срещата не е започнала официално, но Хили вече е заела мястото си зад катедрата. Погледът й е трескав. Тази среща не е от редовните вечерни сбирки, а е извънредно следобедно заседание, което Хили свика. През юни много от членовете на организацията заминават извън града за лятната си ваканция. След това, през юли, Хили заминава на ежегодната си триседмична почивка на морето. Ще й е трудно да се довери на един цял град да функционира нормално, докато я няма. Хили обръща очи с досада.

— На тези примитивни хора не се дават пари, Мери Джолийн. В пустинята няма супермаркет „Джитни“. А и как ще разберем дали с тях купуват храна за децата си? С парите ни по-скоро ще отидат в местната вуду шатра и ще си направят сатанинска татуировка.

— Добре — предава се Мери Джолийн с безизразно лице и глуповат поглед. — Щом казваш.

Именно заради това хипнотизиращо въздействие върху хората Хили преуспява в ролята си на президент на женската организация. Проправям си път през пълната зала и усещам как всички очи ме следят, все едно ме следва сноп светлина. Стаята е пълна с ядящи торта, пиещи диетична кола, пушещи цигари жени на моята възраст. Някои от тях си шушнат и хвърлят погледи към мен.

— Скийтър — казва Лиза Пресли, преди още да съм стигнала до кафеварките, — вярно ли е онова, което чувам, че преди няколко седмици си ходила в „Робърт Лий“?

— Вярно ли е? Наистина ли ходиш със Стюарт Уитуърт? — добавя Франсис Грийнбоу.

Повечето от въпросите не са злонамерени, за разлика от онзи на Сузи в библиотеката. Въпреки това аз свивам рамене и се опитвам да не обръщам внимание на факта, че когато поканят на среща някое обикновено момиче, това е просто любопитна информация, но когато поканят Скийтър Филън, си е цяла новина. Но е вярно. Виждам се със Стюарт Уитуърт, при това от три седмици. Два пъти в хотел „Робърт Лий“, ако броим катастрофалната среща, и още три пъти на предната веранда у нас на по питие, преди той да си замине за Виксбърг. Баща ми дори остана буден след осем часа, за да си поговори с него.

— Лека нощ, синко. Предай на сенатора колко сме му благодарни, че отхвърли онзи закон за данъка върху фермите.

Майка трепери, раздвоена между ужаса, че ще проваля всичко, и радостта, че в крайна сметка харесвам мъже. Чудодейният ми ореол ме следва, докато си проправям път към Хили. Момичетата ми се усмихват и ми кимат.

— Кога ще се виждате пак? — това вече е Елизабет, която усуква в ръцете си салфетка и ме гледа с облещени очи, сякаш е станала свидетел на автомобилна катастрофа. — Уговорихте ли се?

— Утре вечер, веднага щом пристигне.

— Добре — усмивката на Хили е широка като на дете пред витрината на сладкарница. Копчето на червеното й сако сякаш всеки момент ще изхвръкне. — Тогава ще си направим двойна среща. Не казвам нищо.

Не искам Хили и Уилям да идват с нас. Искам да съм само със Стюарт и той да гледа мен и само мен. Два пъти, докато оставахме насаме, той отметна косата, паднала в очите ми. Ако са с нас, може да не го направи.

— Уилям ще се обади на Стюарт довечера. Хайде да отидем на кино!

— Добре — въздъхвам аз. — Нямам търпение да гледам „Този луд, луд свят“. Ще е забавно, нали? Аз и ти, и Уилям и Стюарт.

Струва ми се подозрително как подрежда имената по двойки. Сякаш целта е Уилям и Стюарт да са заедно, а не аз и Стюарт. Знам, че е просто параноя. Но напоследък всичко ме кара да заставам нащрек.

Преди две вечери, докато прекосявах моста към квартала на чернокожите, ме спря полицай. Той светна с фенерче в кабината на пикапа и освети чантата. Поиска ми шофьорската книжка и ме попита къде отивам.

— Отивам да занеса чека със заплатата на прислужницата си… Константин. Забравих да й платя.

Още един полицай отби, слезе от колата си и дойде до прозореца.

— Защо ме спряхте? — попитах аз пискливо. — Нещо случило ли се е?

Сърцето ми биеше силно в гърдите. Ами ако претърсят чантата ми?

— Някакви хулигани от Севера създават неприятности. Ще ги хванем, госпожо — каза той и потупа палката си. — Свършете си работата и се връщайте.

На улицата на Ейбълийн паркирах още по-далеч от дома й. Заобиколих отзад, вместо да почукам на предната врата. През първия един час треперех толкова силно, че едва прочетох въпросите, които си бях записала, на Мини.

Хили удря с чукчето, за да обяви, че заседанието започва след пет минути. Отивам до стола си и сядам с чанта в скута. Започвам да тършувам из нея, внезапно притеснена заради брошурата на Джим Кроу, която откраднах от библиотеката. Всъщност в чантата е целият ми труд — интервютата с Ейбълийн и Мини, бележките за книгата, списък с прислужници, към които може би ще се обърна, едно писмо в отговор на инициативата на Хили, което така и не изпратих — всичко, което не мога да оставя вкъщи от страх майка да не се разрови във вещите ми. Държа ги в един страничен джоб с цип и капак върху него. От тази страна чантата е по-издута. — Скийтър, памучните ти панталони са страшно сладки, защо не си ги носила преди? — пита Каръл Рингър, седнала през няколко стола от мен, а аз я поглеждам с усмивка и си мисля: „Защото не бих се осмелила да дойда на среща със стари дрехи, нито пък ти.“ Въпросите, свързани с дрехи, ме дразнят, след като майка ми ме тормози по този въпрос от години. Усещам, че някой поставя ръка на другото ми рамо, обръщам се и виждам как Хили е сложила пръст в чантата ми, точно върху брошурата.

— Носиш ли бележките за следващия бюлетин?

Дори не съм я видяла кога се е приближила.

— Не, чакай! — казвам аз и бутвам брошурата обратно между листовете. — Трябва да поправя нещо. Ще ти ги донеса малко по-късно.

Поемам си дълбоко въздух. На подиума Хили поглежда часовника си и върти чукчето в ръка, сякаш си умира да удари с него. Бутвам чантата под стола си. Най-накрая заседанието започва. Записвам новините за БГАД, кой е в списъка с прегрешилите, кой не е донесъл консерви. Календарът със събития е пълен със срещи на комитетите и бебешки тържества и аз се въртя на дървения си стол с надеждата срещата да свърши скоро. Трябва да върна колата на майка преди три часа. Час и половина по-късно, чак в три без петнайсет, изхвърчам от горещата зала и се спускам към кадилака. Ще ме включат в списъка с прегрешилите, тъй като си тръгнах по-рано, но Господи, кое е по-лошо — гневът на майка или гневът на Хили? Влизам в къщата пет минути по-рано, тананикам си „Обичай ме“ и си мисля, че трябва да си купя къса пола като онази, която Джени Фуший носеше днес. Каза, че си я е взела в Ню Йорк от „Бергдорф Гудман“. Майка ще се побърка, ако се появя с пола над коляното, когато Стюарт дойде да ме вземе в събота.

— Мамо, прибрах се — провиквам се по коридора. Взимам си кока-кола от хладилника, въздъхвам и се усмихвам, чувствам се добре, силна. Тръгвам към входната врата, за да си взема чантата и да се заема с обединяването на разказите на Мини. Виждам, че й се говори за Силия Фут, но щом я спомене, винаги млъква и сменя темата. Телефонът иззвънява и аз вдигам, но търсят Паскагула. Записвам съобщението в бележника. Обажда се Юл Мей, прислужницата на Хили.

— Здравей, Юл Мей — казвам аз и в същото време си мисля колко малък е градът. — Ще й предам, че си я търсила, когато се прибере.

Облягам се за малко на шкафа и ми се иска Константин пак да е тук като едно време. Колко обичах да й разказвам подробно как е минал денят ми. Въздъхвам, изпивам колата и отивам до входа за чантата си. „Хм“, казвам си наум и се качвам по стълбите, но светът вече не ми се струва така розов, а по-скоро бледожълт. Ходих ли вече на горния етаж? Претърсвам цялата стая, но не я намирам никъде. Накрая заставам неподвижно и по гърба ми бавно се прокрадва паниката. Всичко е в чантата. „Майка“, минава ми през ум, изтичвам на долния етаж и надниквам в дневната. Но изведнъж осъзнавам, че чантата не е в майка — сещам се къде е и цялото ми тяло изтръпва. Забравила съм я в сградата на женската организация! Толкова бързах да върна колата на майка вкъщи. И когато телефонът иззвънява, знам, че в другия край на линията е Хили. Грабвам слушалката от стената. Майка се провиква за довиждане от входната врата.

— Ало? — Как можа да забравиш тази тежка чанта? — пита Хили. Тя не се притеснява да рови в чуждите вещи. Всъщност й доставя удоволствие.

— Майко, почакай малко! — провиквам се от кухнята.

— Боже, Скийтър, какво има вътре? — пита Хили. Трябва да хвана майка, но гласът на Хили става заглушен, като че ли се навежда, за да я отвори. — Нищо! Само… всички онези писма до госпожа Мърна, нали се сещаш. — Е, прибрах я вкъщи, затова мини да си я вземеш, когато можеш.

Навън майка пали колата.

— Просто… я остави там. Ще дойда веднага щом мога.

Изтичвам навън, но майка вече е потеглила. Оглеждам се и виждам, че и стария пикап го няма, сигурно прекарва памукови семена някъде из полетата. От ужас имам чувството, че стомахът ми е твърд, натежал и гори като напечена от слънцето тухла. Гледам как надолу по пътя кадилакът бавно спира. После пак потегля. И пак спира. След това бавно тръгва назад по хълма на зигзаг. Слава на Бога, когото никога не съм харесвала особено, да не говорим пък да вярвам в него, майка всъщност се връща!

— Не мога да повярвам, че забравих йенската тенджера на Сю Ан…

Скачам на седалката до шофьора и я изчаквам да се върне в колата. Тя поставя ръце на волана.

— Ще ме закараш ли до Хили? Трябва да взема нещо. — Притискам челото си с ръка. — За Бога, майко, побързай, преди да съм закъсняла прекалено.

Колата обаче не помръдва.

— Скийтър, имам да свърша един куп неща днес…

Паниката ме хваща за гърлото.

— Мамо, моля те, тръгвай…

Но кадилакът стои на чакъла и тиктака като бомба със закъснител.

— Виж сега — казва майка, — имам да свърша някои лични неща и не е удобно да идваш с мен.

— Ще ти отнеме само пет минути. Просто тръгвай, мамо!

Майка продължава да държи волана с облечените си в бели ръкавици ръце и стисва устни.

— Днес трябва да свърша нещо важно и поверително.

Не мога да си представя, че майка ми има някаква по-важна работа от онова, пред което аз съм изправена.

— Какво? Някоя мексиканка се опитва да влезе в „Дъщери на американската революция“? Хванали са някой да чете „Нов американски речник“?

Майка въздъхва и казва:

— Добре. — И внимателно включва на скорост. — Добре, тръгваме.

Движим се с около пет километра в час и се тътрим така, за да не хвърчи чакъл и да не издраска боята. В края на алеята тя включва мигача, сякаш извършва мозъчна операция, и изкарва бавно кадилака на главния път. Ръцете ми са свити в юмруци. Мислено натискам газта. Майка всеки път шофира, като че ли й е за пръв път. На главния път вдига до двайсет и пет километра в час, а стиска волана, все едно се движим със сто и седемдесет.

— Мамо — казвам най-накрая, — дай аз да карам.

Тя въздиша. Изненадана съм, че отбива във високата трева. Слизам и заобикалям колата, а тя се премества на моето място. Включвам на скорост и ускорявам до 110 километра в час, като в същото време се моля: „Моля те, Хили, устой на изкушението да ми ровиш в личните вещи…“

— И каква е тайната работа, която трябва да свършиш днес? — питам аз.

— Аз… имам час при доктор Нийл за някои изследвания. Профилактични са, но не искам баща ти да разбира. Знаеш колко се разстройва всеки път, когато някой отиде на лекар.

— Какви изследвания? — Просто изследване с йод за язвата ми, както всяка година. Остави ме пред болницата, а после отиди с колата до Хили. Така поне няма да се мъча да паркирам.

Поглеждам я, за да разбера дали ми казва всичко, но тя гледа напред с изправен гръб в колосаната си светлосиня рокля, с кръстосани в глезените крака. Не си спомням миналата година да си е правила такива изследвания. Дори и в колежа, Константин щеше да ми пише, ако е имало такова нещо. Майка сигурно ги е пазила в тайна. Пет минути по-късно пред баптистката болница слизам от колата и помагам на майка да слезе.

— Юджиния, моля те, това, че идвам в болницата, не означава, че съм инвалид. Отварям й стъклената врата и тя влиза с високо вдигната глава. — Майко, искаш ли… да дойда с теб? — питам аз, макар да знам, че не мога. Трябва да се разправям с Хили, но изведнъж ми става жал да я оставя така.

— Прегледът е профилактичен. Отивай у Хили и се върни след час.

Гледам я как се отдалечава по дългия коридор, стиснала чантата си в ръце, и знам, че трябва да тръгвам веднага. Но преди това се замислям удивено колко крехка и дребничка изглежда майка. Преди изпълваше с присъствието си цялата стая само като дишаше, а сега сякаш… се е смалила. Тя завива зад един ъгъл и изчезва зад бледожълтата стена. Гледам я още миг и се спускам обратно към колата. Минута и половина по-късно натискам звънеца на Хили. При нормални обстоятелства щях да й разкажа за мама. Но сега не бива да я разсейвам. Ще разбера всичко по първата й реакция. Хили лъже невероятно умело, освен в мига, преди да си отвори устата. Хили отваря вратата. Устните й са стиснати и червени. Поглеждам ръцете й. Сплетени са като въжета. Закъсняла съм.

— Много бързо дойде — казва тя, а аз влизам вътре след нея. Със свито сърце. Дори не съм сигурна дали дишам. — Ето я тази грозотия. Надявам се, не възразяваш, но се наложи да проверя нещо в протокола от срещата. Взирам се в най-добрата си приятелка и се опитвам да разбера какво точно е прочела. Но усмивката й е професионална, едва ли не лъчезарна. Миговете, които можеха да я издадат, са отминали. — Да ти предложа нещо за пиене?

— Не, благодаря. Искаш ли после да поиграем билярд в клуба? Навън е прекрасно.

— Уилям има среща за кампанията, а после ще ходим да гледаме „Този луд, луд свят“.

Поглеждам я изпитателно. Не ме ли накара само преди два часа да излезем на двойна среща и да отидем на този филм утре вечер? Сядам бавно на крайчеца на масата, сякаш, ако се движа по-бързо, тя ще ми се нахвърли. Хили изважда сребърна вилица от чекмеджето и започва да барабани с показалец по зъбците.

— Да, чух че Спенсър Трейси играел божествено — казвам аз. Прелиствам небрежно листовете в чантата си. Интервютата на Ейбълийн и Мини все още са пъхнати дълбоко в страничния джоб, капакът върху него е преметнат, копчето закопчано. Но инициативата за тоалетните на Хили е разгърната на страниците, между които бях пъхнала листчето с думите: „Джим Кроу и планът на Хили за тоалетните — нима има разлика?“ До нея е черновата на бюлетина, която Хили вече е прегледала. Но след като преравям листовете пак, забелязвам, че брошурата със законите я няма. Хили килва глава и ме поглежда с присвити очи:

— Знаеш ли, тъкмо си мислех как бащата на Стюарт стоеше рамо до рамо с Рос Барнет, когато не искаха да пуснат онова чернокожо момче в „Ол Мис“. Сенатор Уитуърт и губернатор Барнет са страшно близки. Отварям уста да кажа нещо, но в този миг двегодишният Уилям-младши влиза с клатушкане в стаята. — Ето те и теб! — Хили го вдига и потърква с нос вратлето му. — Прекрасен си, хубавото ми момче! — казва тя. Уилям ме поглежда и изписква.

— Е, приятно гледане тогава — казвам аз и тръгвам към входната врата.

— Добре — отвръща Хили.

Слизам по стълбите. От прага Хили размахва ръчичката на Уилям-младши за довиждане. Затръшва вратата още преди да съм стигнала до колата.

Ейбълийн

Глава 14

Попадала съм в напрегнати ситуации, но с Мини в единия ъгъл на хола ми, а госпожица Скийтър в другия и да говорим какво е да си негърка и да работиш за бяла жена… Божке, цяло чудо е, че още никой не е ранен. На няколко пъти обаче стана напечено. Миналата седмица например, когато госпожица Скийтър ми показа защо според госпожа Хили чернокожите трябва да имат отделни тоалетни.

— Все едно гледам нещо, написано от Ку-клукс-клан — казах аз на госпожица Скийтър. Седяхме в хола ми, а вечерите бяха започнали да стават топли. Мини беше отишла в кухнята да постои пред хладилника. Тя се поти непрекъснато, освен за пет минути през януари, а понякога дори и тогава.

— Хили иска да го отпечатам в бюлетина на женската организация — поклати отвратено глава госпожица Скийтър. — Съжалявам, май не биваше да ти го показвам. Но няма с кого друг да споделя.

След минута Мини се върна от кухнята. Погледнах госпожица Скийтър и тя пъхна листа под тетрадката. Мини не изглеждаше особено разхладена. Всъщност като че ли й беше още по-горещо.

— Мини, с Лирой говорите ли за гражданските права? — попита госпожица Скийтър. — Когато той се прибере от работа например?

Мини имаше голяма синина на ръката от онова, което Лирой прави, когато се прибере от работа. Бие я.

— Не — бяха единствените думи на Мини. Мини не обича да й се бъркат в работата.

— Наистина ли? Той не споделя ли какво мисли за протестите и сегрегацията? Сигурно на работа неговият…

— Зарежете Лирой — скръсти ръце Мини, за да не се вижда синината. Ритнах госпожица Скийтър по глезена. Но тя имаше онзи поглед, както когато си е наумила нещо.

— Ейбълийн, не мислиш ли, че ще е интересно да покажем и гледната точка на съпрузите?

— Мини, може би…

Мини скочи от стола толкова бързо, че абажурът на лампата издрънча.

— Повече няма да се занимавам с тази работа. Става много лично. Не искам да разправям на белите хора как се чувствам.

— Добре, Мини, съжалявам — каза госпожица Скийтър. — Няма да говорим за семейството ти.

— Не, размислих. Намерете си някой друг да ви споделя тайните си.

И преди бяхме водили такива разговори. Но този път Мини грабна чантата си, взе ветрилото от погребалния дом изпод стола и рече:

— Съжалявам, Ейб. Не мога повече.

Тогава се паникьосах. Тя наистина щеше да си тръгне. Мини не бива да се отказва. Тя е единствената прислужница, освен мен, която се съгласи да говори. Затова се пресегнах и издърпах листа на госпожа Хили изпод тетрадката на госпожица Скийтър. Пръстите ми спряха на сантиметри от лицето на Мини. Тя погледна листа.

— Какво е това?

Аз я погледнах безизразно. Свих рамене. Не биваше да показвам, че искам да го прочете, защото в такъв случай Мини напук нямаше да го погледне. Мини взе листа и започна да чете. След малко вече виждах всичките й предни зъби. Но не се усмихваше. После тя погледна госпожица Скийтър за един дълъг и напрегнат миг и рече:

— Е, тогава може пък да продължим. Но няма да ми се бъркате в личната работа, разбрахте ли?

Госпожица Скийтър кимна. Учи се.

Разбърквам яйчената салата за обяда на госпожа Лийфолт и малката, а отстрани подреждам кисели краставички за украса. Госпожа Лийфолт седи на кухненската маса с Мей Мобли и й разправя как през октомври ще дойде бебето, как се надява да не е в болницата за сбирката на випуска от „Ол Мис“, как може да си има братче или сестриче и как ли да го кръстят. Хубаво е да я види човек така да си говори с детето. Почти цяла сутрин госпожа Лийфолт клюкарства по телефона с госпожа Хили, без да забелязва малката. А щом се появи бебето, Мей Мобли няма да получи и капчица внимание от майка си. След обяда извеждам малката в задния двор и пълня зеления пластмасов басейн. Навън вече е трийсет и пет градуса. Мисисипи има най-хаотичното време в страната. През февруари навън е минус десет и на човек му се ще пролетта вече да идва, а на следващия ден става трийсет градуса и продължава, и през следващите девет месеца не захладнява. Слънчево е. Мей Мобли седи в средата на басейна по долнище на бански. Първата й работа е да свали горнището. Госпожа Лийфолт излиза навън и казва: — Изглежда, се забавлявате! Ще се обадя на Хили да доведе Хедър и Уил. И преди да се усетя, трите деца вече си играят в басейна, пръскат се с вода и си прекарват чудесно. Хедър, момиченцето на госпожа Хили, е много сладко. По-голяма е от Мей Мобли с половин година и Мей Мобли я обожава. Хедър има тъмни, лъскави къдрици и лунички, и е много бъбрива. Горе-долу като умалено копие на госпожа Хили е, само че й отива повече, защото е дете. Малкият Уилям-младши е на две години. Косата му е почти бяла и не обича да говори. Само щапука наоколо като пате и ходи след момичетата из високата трева по краищата на двора, до люлките, които се кривят на една страна, ако се залюлееш твърде силно, и ме плашат до смърт, и обратно в детския басейн. Едно трябва да й се признае на госпожа Хили — много си обича децата. През пет минути целува малкия Уил по главата. Или пита Хедър дали се забавлява. Или я вика при себе си, за да я прегърне. А и Хедър обожава майка си. Гледа госпожа Хили, все едно е Статуята на свободата. Иде ми да се разплача, като видя такава обич. Дори когато става въпрос за госпожа Хили. Защото се сещам за Трийлор и колко ме обичаше той. Харесва ми, като видя дете, което обожава майка си. Ние, възрастните, седим под сянката на магнолията, докато децата си играят. Аз седя, както е редно, на няколко метра от дамите. Те са постлали кърпи върху черните железни столове, които се напичат от слънцето. На мен ми е добре на зеления пластмасов сгъваем стол. Така ми е хладно на краката. Гледам как Мей Мобли кара голата кукла Барби да скача във водата от ръба на басейна. Но хвърлям по едно око и на дамите. Забелязах как госпожа Хили изглежда щастлива и засмяна, когато говори с Хедър и Уилям, но всеки път, като се обърне към госпожа Лийфолт, се усмихва презрително.

— Ейбълийн, ще ми налееш ли още студен чай, моля те? — пита госпожа Хили.

Ставам и отивам да взема каната от хладилника.

— Ето това не разбирам — дочувам да казва госпожа Хили, когато се приближавам към тях. — Никой не иска да седи на една и съща тоалетна чиния с тях.

— Странна работа — казва госпожа Лийфолт, но когато пристигам с пълните чаши, тя млъква.

— Благодаря ти — казва госпожа Хили. После ме поглежда искрено озадачена и ме пита: — Ейбълийн, нали ти харесва да си имаш собствена тоалетна?

— Да, госпожо. — Тя продължава да говори за клозета, въпреки че минаха вече шест месеца.

— Разделени, но равни — обръща се госпожа Хили към госпожа Лийфолт. — Според губернатор Рос Барнет така е правилно, а не можем да спорим с управниците.

Госпожа Лийфолт плясва с ръка по бедрото си, все едно иска да смени темата с нещо по-интересно. Съгласна съм с нея. Да вземат да си говорят за нещо друго.

— Казах ли ти какво рече Райли онзи ден? Но госпожа Хили поклаща глава. — Ейбълийн, не би искала да ходиш в училище, пълно с бели хора, нали?

— Не, госпожо — промърморвам аз. Ставам и развързвам косата на малката. Тези пластмасови шнолки се оплитат в косата й, когато е мокра. Но онова, което ми иде да направя всъщност, е да й запуша ушите с ръце, за да не слуша този разговор. И още по-лошо — да не слуша как аз се съгласявам. Но после се замислям… Защо? Защо трябва да се съгласявам с нея? И ако Мей Мобли слуша, поне ще чуе нещо смислено. Поемам си въздух. Сърцето ми се разтуптява. Казвам възможно най-любезно: — Не бих ходила в училище само за бели. Но бих ходила в училище, където черните и белите учат заедно.

Хили и госпожа Лийфолт ме зяпват. Аз обръщам поглед към децата.

— Но, Ейбълийн — казва строго госпожа Хили, — черните и белите хора са просто толкова… различни — сбърчва нос тя.

Свивам неволно устни. Разбира се, че сме различни! Всеки знае, че чернокожите и белите не са еднакви. Но нали всички сме хора! Да му се не види, чувам даже, че и Иисус е имал черна кожа, защото е живял в пустинята. Стисвам устни. Но това е без значение, защото госпожа Хили е минала на друга тема. За нея това не означава нищо. Отново клюкарства с госпожа Лийфолт. И тогава внезапно един голям облак закрива слънцето. Струва ми се, че ще завали. — … правителството знае най-добре и ако Скийтър си мисли, че ще й се размине с тези глупости за черноко…

— Мамо! Мамо! Виж ме! — провиква се Хедър от басейна. — Виж ми опашките!

— Браво, миличка! Прекрасни са! Ами когато Уилям се кандидатира за сената следващата…

— Мамо, дай ми гребена си! Искам да си играя на фризьорка!

— … не мога да имам поддръжници на черните сред близкото си…

— Мамооооо! Дай ми гребена. Дай ми гребена!

— Прочетох го. Намерих го в чантата й и възнамерявам да взема мерки. И в този миг госпожа Хили млъква и отваря чантата си, за да извади гребена. Над Южен Джаксън се чува гръмотевица, а в далечината започва да вие сирената за торнадо. Опитвам се да разбера за какво говореше госпожа Хили: госпожица Скийтър. Чантата. Прочетох го. Изваждам децата от басейна и ги увивам в кърпи. В небето изтрещява гръмотевица.

Малко след мръкване седя на кухненската си маса и въртя молива в ръце. Отворила съм взетата от библиотеката „Хъкълбери Фин“, но не мога да чета. Усещам горчив вкус в устата си, като утайката на кафето в последната глътка. Трябва да говоря с госпожица Скийтър. Досега съм звъняла в дома й само онези два пъти, когато нямах друг избор, за да й кажа, че ще й помогна с историите, и после, че Мини също ще помогне. Знам, че е опасно. Но въпреки това посягам към закачения на стената телефон. Ами ако вдигне майка й или баща й? Обзалагам се, че прислужницата им отдавна си е тръгнала. Как ще обясни госпожица Скийтър защо чернокожа жена я търси по телефона? Пак сядам. Госпожица Скийтър беше тук преди три дни, за да говори с Мини. Тогава изглеждаше добре. Не като онзи път преди няколко седмици, когато полицаите я спрели. Не каза нищо за госпожа Хили. Въртя се на стола известно време и ми се ще телефонът да иззвъни. Ставам и погвам с обувка в ръка една хлебарка на пода. Хлебарката печели. Шмугва се под пазарската чанта с дрехите, които госпожа Хили ми даде и която стои на пода от месеци. Взирам се в торбата и пак започвам да премятам молива в ръцете си. Трябва да направя нещо с тази торба. Свикнала съм дамите да ми дават дрехи — пълна съм с дрехи от бели жени, не ми се е налагало да си купувам нещо за обличане от трийсет години. Когато Трийлор беше малък и аз обличах някое старо палто от жена, при която съм работила, Трийлор ме поглеждаше учудено и отстъпваше назад. Разправяше, че мириша на бяла. Но с тази торба е различно. Не мога да нося дори дрехите в нея, които ми стават. Не мога да ги дам и на приятелките си. Всяка дреха в хартиената торба — три-четвъртите панталони, ризата с остра яка, розовото сако с мазното петно, дори чорапите, — на всички тях са избродирани буквите Х.У.Х. С червен конец, с малки ръкописни букви. Предполагам, че Юл Мей е трябвало да ги бродира. Ако облека някоя от тях, ще се чувствам като лична собственост на госпожа Хили У. Холбрук. Ставам и ритвам торбата, но хлебарката не се показва. Взимам си тетрадката и се каня да започна с молитвите, но съм прекалено разтревожена заради госпожа Хили. Чудя се какво ли искаше да каже с това: „Прочетох го.“ След малко започвам все повече да се замислям за нещо, за което никак не ми се ще. Представям си доста ясно какво ще стане, ако белите жени разберат, че пишем за тях и казваме истината какви са всъщност. Жените не са като мъжете. Една жена няма да ви пребие с пръчка. Госпожа Хили няма да ми извади пистолет. Госпожа Лийфолт няма да дойде да ми подпали къщата. Не, белите жени не си цапат ръцете. Те си имат малки лъскави инструменти, остри като ноктите на вещица, чистички и спретнати като в зъболекарски кабинет. Те не бързат. Първата работа на една бяла жена ще бъде да ви уволни. Вие сте разстроена, но си мислите, че все пак ще си намерите друга работа, когато нещата се поуталожат, след като бялата дама започне да забравя. Имате спестявания да си платите наема за още един месец. Хората ви носят задушени зеленчуци. Но седмица след като са ви уволнили, намирате малък жълт плик, пъхнат под вратата. В него има лист, на който пише: „Уведомление за освобождаване на жилището“. Всички хазяи в Джаксън са бели и си имат бели жени, които са нечии приятелки. Тогава започвате леко да се паникьосвате. Още нямате изгледи за нова работа. Където и да попитате, ви затръшват вратата в лицето. А сега вече няма и къде да живеете. След това всичко започва да се случва все по-бързо. Намирате бележка на колата си, че ще ви я изземат. Ако не сте си платили някоя глоба за паркиране, отивате в затвора. Ако имате дъщеря, вероятно отивате да живеете при нея. Тя самата също прислужва на бяло семейство. Но след няколко дни се прибира вкъщи и казва: „Мамо, уволниха ме.“ Тя е наранена и уплашена. Не разбира защо са я изгонили. Вие трябва да й кажете, че е заради вас. Поне съпругът й още има работа. Най-малкото могат да изхранват детето си. След това уволняват и съпруга. Поредният малък остър инструмент, лъскав и фин. Тогава и двамата започват да ви сочат с пръст, да плачат и да се чудят защо сте постъпили така. А вие дори вече не помните. Седмиците минават, няма работа, няма пари, няма къща. Надявате се, че това е краят, че бялата дама е направила достатъчно и сега ще забрави. Някоя вечер късно на вратата се чука. Но на прага не стои бялата дама. Тя не върши лично подобни работи. И тогава, по време на кошмара, сред огъня, крясъците или боя, осъзнавате нещо: бялата дама никога няма да забрави. И няма да спре, докато не умрете.

На следващата сутрин госпожа Скийтър паркира кадилака на алеята на госпожа Лийфолт. Аз държа в ръцете си сурово пиле до включената печка, а Мей Мобли мрънка, защото умира от глад, но аз не издържам и секунда повече. Госпожица Скийтър иска госпожа Лийфолт да направи списък с момичетата в един от комитетите, а госпожа Лийфолт отвръща:

— Ръководител на комитета по сладкишите е Илейн.

Госпожица Скийтър й вика:

— Но председателят на комитета по сладкишите е Роксан.

А госпожа Лийфолт й отговаря:

— Не, Роксан е съпредседател по сладкишите, а Илейн е ръководителят.

А аз така се изнервям от целия този разговор за сладкишите, че ми идва да побутна госпожица Скийтър с омазания си от пилето пръст, но знам, че за мен е по-добре да не ги прекъсвам, и не го правя. Изобщо не споменават за чантата. Докато се усетя, госпожица Скийтър си тръгва. Божке! Същия ден след вечеря двете с онази хлебарка се гледаме от противоположните ъгли на кухнята. Тя е голяма два-три сантиметра. По-черна е и от мен. Крилете й издават пукащ звук. В ръката си държа обувка. Телефонът звънва и аз подскачам.

— Здравей, Ейбълийн — казва госпожица Скийтър и чувам как някаква врата се затваря. — Извинявай, че се обаждам толкова късно.

Въздъхвам облекчено:

— Добре, че се обадихте.

— Исках да те питам дали имаш някакви… вести. Имам предвид, от други прислужници.

Госпожица Скийтър звучи странно. Някак стегнато. Напоследък сияе като светулка, толкова е влюбена. Сърцето ми се разтуптява. Но не минавам направо на въпроса. Не съм сигурна защо.

— Попитах Кори, която работи при семейство Куули. Тя ми отказа. После питах Ронда и сестра й, която прислужва у Милър… но и двете не се съгласиха.

— А Юл Мей? Говорила ли си с нея напоследък?

Чудя се дали затова госпожица Скийтър не се държи странно. Разбирате ли, малко я послъгах. Преди месец й казах, че съм попитала Юл Мей, но не го направих. Не само защото не познавам добре Юл Мей, а по-скоро защото тя е прислужницата на госпожа Хили. А от всичко, свързано с нейното име, ме побиват тръпки.

— Не, не съм говорила с нея скоро. Може да… я попитам пак — лъжа аз, макар да не ми се иска. После пак започвам да си играя с молива. Готвя се да й кажа какво рече госпожа Хили.

— Ейбълийн — казва госпожица Скийтър с разтреперан глас, — трябва да ти кажа нещо.

Госпожица Скийтър замълчава и усещам напрежение, като затишие пред буря.

— Какво е станало, госпожице Скийтър?

— Забравих си чантата. На срещата на женската организация. Хили я е прибрала.

Присвивам очи, все едно не съм чула добре.

— Червената ли? — Тя не отговаря. — О… Божке! — вече започвам да схващам и ми призлява. — Разказите ви бяха в страничния джоб с капака, в друга папка. Мисля, че е намерила само законите на Джим Кроу, една… брошура, която взех от библиотеката… но не съм сигурна.

— О, госпожице Скийтър — затварям аз очи. Бог да ми е на помощ. Бог да е на помощ на Мини…

— Знам. Знам — казва госпожица Скийтър и се разплаква по телефона.

— Добре, добре, няма нищо — опитвам се да преглътна яда си. Казвам си, че е станало случайно. Мърморенето ми няма да помогне по никакъв начин. Но въпреки това…

— Ейбълийн, ужасно съжалявам. Минават няколко секунди, през които чувам само ударите на сърцето си. Бавно и страховито мозъкът ми започва да свързва няколкото неща, които тя ми каза, и онова, което аз вече знам.

— Кога стана това? — питам аз.

— Преди три дни. Исках да разбера какво е видяла, преди да ти кажа.

— Говорили ли сте с госпожа Хили? — Само за малко, когато отидох да взема чантата. Но се виждах с Елизабет и Лу Ан, и още няколко момичета, които познават Хили. Никоя не спомена нищо по въпроса. Затова… затова те попитах за Юл Мей. Чудех се дали не е дочула нещо на работа.

Поемам си дълбоко въздух, защото следващите ми думи няма да й харесат:

— Аз чух нещо. Вчера. Госпожа Хили го каза на госпожа Лийфолт.

Госпожица Скийтър мълчи. Имам чувството, че очаквам всеки момент през прозореца ми с трясък да влети тухла.

— Разправяше как господин Холбрук ще се кандидатира за Сената и че вие подкрепяте чернокожите, и рече, че… е прочела нещо. Разтрепервам се, щом го казвам на глас. Още премятам молива в ръката си.

— Спомена ли нещо за прислужниците? — пита госпожица Скийтър. — Искам да кажа, тя се разстрои само когато говореше за мен, или спомена и вас с Мини?

— Не, само за вас говореше.

— Добре — госпожица Скийтър издиша шумно в слушалката. Струва ми се разстроена, но тя няма представа какво ще се случи с мен, с Мини. Не знае за малките остри инструменти, които белите дами използват. За почукването на вратата късно вечерта. Че белите мъже си умират да чуят, че някой черен ядосва белите, и чакат, готови с дървени бухалки, с кибритени клечки. Трябва им само най-незначителен повод. — Не мога да твърдя със сигурност, но… ако Хили беше разбрала нещо за книгата или за теб, и особено за Мини, щеше да го разкаже на целия град. Замислям се над думите й и ужасно ми се иска да й повярвам. — Вярно е, че никак не обича Мини Джаксън. — Ейбълийн — казва госпожица Скийтър и усещам как потреперва. Спокойствието в гласа й се пропуква. — Можем да спрем. Ще те разбера напълно, ако решиш да се откажеш.

Ако кажа, че не искам повече да участвам, всичко, което съм написала досега, и онова, което тепърва ще напиша, ще си остане неизречено. Не, мисля си аз, не искам да се отказвам. Изненадвам се, че почти крещя наум.

— Ако госпожа Хили е разбрала, няма какво да направим — отвръщам аз. — Дори и да спрем сега, това няма да ни спаси.

Не виждам, не чувам и даже не надушвам госпожа Хили в продължение на два дни. Дори когато не си играя с молива, пръстите ми потрепват нервно в джоба, върху кухненския плот и барабанят като палки. Трябва да разбера какво си мисли госпожа Хили. Госпожа Лийфолт оставя на Юл Мей три съобщения за госпожа Хили, но тя е все в кабинета на господин Холбрук — „щабът на кампанията“, както му вика госпожа Хили. Госпожа Лийфолт само въздиша и затваря телефона, все едно не знае как ще се задейства мозъкът й, ако госпожа Хили не дойде да натисне копчето за мислене. Малката десет пъти пита кога Хедър ще дойде да си играят пак в пластмасовия басейн. Предполагам, че като пораснат, ще станат добри приятелки, а госпожа Хили ще им обяснява как стоят нещата. Следобед вече всички ходим напред-назад из къщата, потропваме нервно с пръсти и се чудим кога ще се появи госпожа Хили. Малко по-късно госпожа Лийфолт отива до магазина за платове. Пак ще шие калъфка за нещо. Но още не знае за какво. Мей Мобли ме поглежда и си мисли същото като мен: тази жена би покрила и двете ни с калъфки, ако можеше. Тази вечер се налага да работя до много късно. Храня малката и я слагам да спи, защото господин и госпожа Лийфолт са в кино „Леймар“. Господин Лийфолт й беше обещал, че ще я заведе, и тя не го остави на мира, макар да имаше билети само за късната прожекция. Когато се прибраха, вече се прозяваха, а щурците бяха засвирили. В другите къщи щях да спя в слугинската стая, но тук няма такава. Мотая се малко с надеждата господин Лийфолт да предложи да ме закара до вкъщи, но той направо отива да си легне. Тръгвам в тъмното нагоре към Ривърсайд, на около десет минути път, където спира нощният автобус за работниците от пречиствателната станция. Лекият вятър пропъжда комарите. Сядам в края на парка, на тревата под уличната лампа.

След малко автобусът идва. В него има само четирима души — двама черни и двама бели, все мъже. Не ги познавам. Сядам до прозореца зад един слаб чернокож мъж. Носи кафяв костюм и кафява шапка, на моите години е. Минаваме по моста и завиваме към болницата за чернокожи, където автобусът обръща. Извадила съм тетрадката си за молитви, за да си запиша някои неща. Съсредоточавам се върху Мей Мобли, за да не си мисля за госпожа Хили. „Боже, покажи ми как да науча малката на доброта, да обича себе си и да обича другите, докато съм с нея…“

Вдигам очи. Автобусът е спрял насред пътя. Навеждам се към пътеката и виждам през предното стъкло, че след няколко пресечки в тъмното проблясват сини лампи, събрали са се хора и са препречили пътя. Белият шофьор се взира напред. Изключва мотора и седалката под мен престава да се подрусва, а усещането е странно. Той си пооправя фуражката и слиза. — Не слизайте, докато проверя какво става. Ние седим тихо и чакаме. Чувам кучешки лай, не домашно куче, а от онези кучета, които лаят, все едно ти крещят. След цели пет минути шофьорът се връща в автобуса и пали двигателя. Натиска клаксона, махва с ръка през прозореца и тръгва много бавно назад.

— Какво става там? — провиква се чернокожият мъж пред мен към шофьора.

Шофьорът не отговаря. Продължава да кара назад. Светлините се смаляват все повече, кучешкият лай заглъхва. Шофьорът обръща автобуса на улица „Фариш“. На следващия ъгъл спира.

— Чернокожите да слизат, това е последната спирка за вас — провиква се той в огледалото за обратно виждане. — Белите да ми кажат докъде пътуват. Ще ви оставя колкото мога по-наблизо.

Черният мъж се обръща към мен. Струва ми се, че и двамата имаме лошо предчувствие. Ставаме. Тръгвам след него към вратата. Цари зловеща тишина, чува се само шумът от стъпките ни. Единият бял мъж се навежда към шофьора и пита:

— Какво става?

Слизам след чернокожия мъж по стъпалата на автобуса. Чувам как шофьорът казва зад мен:

— Не знам, застреляли са някакъв негър. Докъде пътувате?

Вратата се затваря със свистене. „Божке — мисля си аз — дано не е някой от моите хора!“ По улица „Фариш“ не се чува нито звук, няма жив човек, освен ние двамата. Мъжът се обръща към мен:

— Добре ли сте? Близо ли сме до дома ви?

— Ще се оправя, живея наблизо — къщата ми е на седем пресечки оттук.

— Искате ли да ви изпратя?

Всъщност ми се иска, но поклащам глава.

— Не, благодаря ви, ще се оправя.

Долу на кръстовището, където автобусът обърна, профучава кола на телевизионните новини с големи букви „WLBT—TV“ отстрани.

— Божке, надявам се да не е толкова лошо, колкото изглежда… — Но мъжът е изчезнал. Наоколо няма жива душа.

Изпитвам онова усещане, което казват, че човек има точно преди някой да го нападне в гръб. След две секунди чорапите ми се трият един в друг толкова бързо, че издават шум като от закопчаване на цип. Пред себе си виждам трима души, които вървят бързо като мен. И тримата хлътват по къщите и затварят вратите след себе си. Не искам да оставам сама и секунда повече. Минавам напряко между къщата на Мюл Кейто и задната стена на автосервиза, после през двора на Оуни Блак, препъвам се в една тръба в тъмното. Чувствам се като крадец. Виждам наведените глави, включените лампи в къщите, лампи, които по това време на нощта би трябвало да са изгасени. Каквото и да става, явно всички говорят за него или слушат за него. Накрая виждам пред себе си, че лампата в кухнята на Мини свети, задната врата е отворена, а мрежата против комари е затворена. Вратата изскърцва, когато я бутвам. Мини седи на масата с петте си деца: Лирой-младши, Шугър, Фелиша, Киндра и Бени. Лирой сигурно е на работа. Всички те са се втренчили в голямото радио, сложено по средата на масата. С мен влиза и вълна статично електричество.

— Какво е станало? — питам аз.

Мини намръщена върти копчето. След секунда оглеждам стаята: в тенджерката има вече повяхващо парче месо. На шкафа стои консервна кутия с отворен капак. В мивката има мръсни чинии. Това изобщо не прилича на кухнята на Мини.

— Какво е станало? — питам пак аз.

Тогава радиото хваща чисто станцията и гласът на водещия обявява:

— … близо десет години служител на Националната асоциация за развитие на чернокожите. От болницата още не са направили изявление, но се говори, че раните са…

— Кой? — питам аз.

Мини ме зяпва, сякаш ми е паднала главата.

— Медгар Евърс. Къде беше?

— Медгар Евърс? Какво се е случило? — запознах се с жена му Мърли Евърс миналата есен, когато дойде в нашата църква със семейството на Мери Боун. На врата си носеше елегантен шал в черно и червено. Помня как ме погледна в очите и се усмихна, като че ли много се радваше да се запознаем. Тук Медгар Евърс е истинска знаменитост, защото се издигна много в асоциацията.

— Сядай — казва Мини.

Аз сядам на един дървен стол. Всички се взират пребледнели в радиото. То е голямо колкото половин автомобилен двигател, дървено, с четири копчета. Дори Киндра мълчи, седнала в скута на Шугър.

— От Ку-клукс-клан са го застреляли. Пред дома му. Преди час.

Полазват ме тръпки.

— Къде живее?

— На „Гинес“ — отвръща Мини. — Откарали го в нашата болница.

— Да… видях — казвам аз и си мисля за автобуса. „Гинес“ е на няма и пет минути оттук с кола.

— … свидетели казват, че са видели един мъж, бял, който изскочил от храстите. Според слуховете, е намесен Ку-клукс-клан… После по радиото започват объркани приказки, някакви хора викат, някой тършува. Заставам нащрек, все едно някой отвън ни наблюдава. Някой бял. От Ку-клукс-клан са били тук, на няма и пет минути, за да убият чернокож човек! Иска ми се да затворя задната врата.

— Току-що ми съобщиха — казва водещият запъхтяно, — че Медгар Евърс е починал. — Звучи, сякаш някой го блъска, около него се чуват гласове. — Съобщиха, че Медгар Евърс е мъртъв.

О, Божке! Мини се обръща към Лирой-младши. Говори тихо и равно:

— Заведи братята и сестрите си в спалнята. Лягайте си. И не излизайте от стаята. — Винаги е много по-страшно човек, който по принцип вика, да говори тихо.

Макар да виждам, че Лирой-младши иска да остане, той само поглежда другите и те излизат бързо и тихо. Водещият по радиото също замлъква. За секунда кутията се превръща само в кафяво дърво и жици.

— Медгар Евърс — продължава водещият, а гласът му звучи, все едно говори отзад напред, — районният секретар на Националната асоциация за развитие на чернокожите, почина. Медгар Евърс е мъртъв.

Преглъщам събралата се в устата ми слюнка и се взирам в боята по стените в кухнята на Мини, която е пожълтяла от мазнината от бекон, детски ръце и цигарите „Пал Мал“ на Лирой. По стените у Мини няма снимки и календари. Опитвам се да не се замислям. Опитвам се да не мисля как умира чернокож. Това ще ми напомни за Трийлор. Мини е свила ръцете си в юмруци. Стиснала е зъби.

— Застрелял го е пред очите на децата му, Ейбълийн.

— Ще се молим за семейство Евърс, ще се молим за Мърли… — но думите ми прозвучават толкова кухо, че млъквам.

— По радиото казаха, че цялото му семейство изтичало навън, като чули изстрелите. Разправят, че залитал, целият в кръв, всички деца се изцапали с кръв… — Тя удря с ръка по масата и радиото издрънчава. Стаявам дъх, но ми се завива свят. Аз трябва да съм силната. Аз трябва да успокоя приятелката си. — В този град нищо няма да се промени, Ейбълийн. Живеем в ада, в капан сме. Децата ни са в капан.

Гласът на водещия отново става по-силен:

— … пътят е блокиран от полицаи. Очакваме след малко кметът Томпсън да даде пресконференция…

Тогава ме избива на плач. Сълзите потичат. Пречупват ме думите, че кварталът на чернокожите е обграден от бели хора. Бели хора с оръжия, насочени срещу чернокожите. А кой ще защитава нашите хора? Няма черни полицаи. Мини се взира във вратата, през която излязоха децата. По лицето й се стича пот.

— Какво ще ни направят, Ейбълийн? Ако ни хванат…

Поемам си дълбоко въздух. Тя говори за историите.

— И двете знаем, че ще е нещо много страшно.

— Но какво? Ще ни завържат за камион и ще ни влачат ли? Ще ме застрелят в двора пред очите на децата ми? Или ще ни оставят да умрем от глад?

По радиото започва да говори кметът Томпсън и изказва съболезнования на семейство Евърс. Поглеждам към задната врата и отново изпитвам усещането, че ни наблюдават, сега, след като в стаята звучи гласът на бял.

— Това не е… ние не се борим за граждански права. Само разказваме историите, както са се случили наистина.

Изключвам радиото и хващам Мини за ръката. Седим си така, Мини се взира в кацналата на стената нощна пеперуда, а аз в парчето червено месо, което изсъхва в тигана. Погледът на Мини изглежда страшно самотен.

— Иска ми се Лирой да си беше вкъщи — прошепва тя. Съмнявам се тези думи да са изричани преди в тази къща.

Дни наред Джаксън, Мисисипи, е като тенджера с вряща вода. По телевизора у госпожа Лийфолт гледам как купища чернокожи излизат по „Хай стрийт“ в деня след погребението на господин Евърс. Триста арестувани. Във вестника на чернокожите пише, че на църковната служба са отишли хиляди черни, но белите се броели на пръстите на едната ръка. Полицията знае кой го е извършил, но не казват името му. Разбирам, че семейство Евърс няма да погребат Медгар в Мисисипи. Тялото му ще бъде закарано във Вашингтон, в гробището „Арлингтън“, и предполагам, че Мърли е страшно горда заради това. И би трябвало. Но ако бях на нейно място, щях да искам да го погребат тук, наблизо. Във вестника чета как дори президентът на Съединените щати е казал на кмета Томпсън, че трябва да се старае повече. Да направи комитет от черни и бели и да решат проблемите тук. Но кметът Томпсън му рекъл — на президента Кенеди: „Няма да сформирам междурасов комитет. Нека не се залъгваме. Вярвам в разделението на расите и така и ще бъде.“ Няколко дни по-късно кметът отново говори по радиото.

— Джаксън, Мисисипи, е кътчето, което най-много прилича на рая — казва той. — И ще продължава да бъде такова до края на дните ни. За втори път през последните два месеца в списание „Лайф“ пише за Джаксън, Мисисипи. Този път обаче сме на корицата.

Глава 15

В дома на госпожа Лийфолт не се обелва и думичка за Медгар Евърс. Сменям станцията, когато тя се връща от срещата си за обяд. Държим се, все едно си е един обикновен летен следобед. От госпожа Хили все още няма ни вест, ни кост и вече ми се повдига от непрестанната тревога. Един ден след погребението на Евърс на гости идва майката на госпожа Лийфолт. Тя живее в Грийнууд, Мисисипи, и е тръгнала към Ню Орлиънс. Госпожа Фредерикс не чука, а направо влиза в дневната, където аз гладя. Тя ми се усмихва кисело. Аз отивам да кажа на госпожа Лийфолт кой е дошъл.

— Мамо! Много си подранила! Сигурно си станала призори, надявам се да не се преуморяваш! — Госпожа Лийфолт се втурва в дневната и по пътя си светкавично събира разхвърляните играчки. Хвърля ми поглед, който казва „сега“. Аз прибирам в коша смачканите ризи на господин Лийфолт и взимам кърпа, с която да избърша омазаното с желе лице на малката. — Днес изглеждаш много свежа и стилна, мамо! — Госпожа Лийфолт така се напряга да се усмихва, че очите й ще изскочат. — Вълнуваш ли се от предстоящото пазаруване?

По хубавия буик, който кара, и скъпите й обувки с катарами, съдя, че госпожа Фредерикс има много повече пари от господин и госпожа Лийфолт.

— Исках да си почина от шофирането. Надявах се да ме заведеш на обяд в „Робърт Лий“ — отвръща госпожа Фредерикс.

Не знам как тази жена се понася дори сама. Чух господин и госпожа Лийфолт да се карат, защото всеки път, като дойде, тя кара госпожа Лийфолт да я води по най-луксозните места в града, а после чака госпожа Лийфолт да плати сметката. Госпожа Лийфолт казва:

— А защо Ейбълийн да не ни поднесе обяд тук? Имаме много вкусна шунка и…

— Отбих се, за да излезем на обяд. А не за да ядем тук.

— Добре, добре, мамо, само да си взема чантата.

Госпожа Фредерикс поглежда към Мей Мобли, която си играе с куклата Клаудия на пода. Навежда се, прегръща я и й казва:

— Мей Мобли, хареса ли ти роклята с волани, която ти изпратих миналата седмица?

— Да — отвръща малката на баба си.

Ужасно неприятно ми стана, когато трябваше да покажа на госпожа Лийфолт, че роклята й е много тясна в кръста. Малката става все по-пълничка.

Госпожа Фредерикс поглежда Мей Мобли навъсено:

— Отговаря се „да, госпожо“, млада госпожице. Разбра ли?

Мей Мобли я поглежда тъжно и казва:

— Да, госпожо.

Но аз знам какво си мисли. Мисли си: „Прекрасно. Точно това ми трябваше днес. Още една жена, която не ме харесва, в къщата.“ Те тръгват да излизат, а госпожа Фредерикс ощипва госпожа Лийфолт по ръката:

— Не можеш да си наемеш свястна прислужница, Елизабет. Нейна работа е да научи Мей Мобли на добри обноски.

— Добре, мамо, ще измислим нещо.

— Не можеш да вземеш просто която и да било и да се надяваш, че ще ти провърви.

След малко правя на малката от сандвичите, дето не са достатъчно добри за госпожа Фредерикс. Но Мей Мобли си хапва само веднъж и го побутва.

— Лошо ми е. Върлото боли, Ейби.

Знам какво е „върло“ и как да го оправя. Малката е пипнала лятна настинка. Стоплям й чаша вода с мед и изцеждам малко лимон, за да й е вкусно. Но онова, от което момиченцето се нуждае всъщност, е някой да й прочете приказка, за да заспи. Вдигам я на ръце. Божке, доста натежава. След няколко месеца ще стане на три години, а вече е шишкава като прасенце. Всеки следобед с малката сядаме на люлеещия се стол, преди да я сложа да спи. Всеки следобед й казвам: „Ти си добра, ти си умна, ти си важна.“ Но тя расте и знам, че скоро само тези няколко думи няма да са достатъчни.

— Ейби? Прочети приказка.

Преглеждам книгите, за да избера какво да й прочета. Не мога повече да й чета „Любопитният Джордж“, защото й е омръзнал. Нито пък „Чикън Литъл“ или „Маделин“. Затова известно време просто се люлеем на стола. Мей Мобли е облегнала глава на униформата ми. Гледаме как дъждът прави балончета във водата, останала в зеления пластмасов басейн. Казвам молитва за Мърли Евърс и ми се ще да бях излязла от работа и да бях отишла на погребението. Мисля за онова, което някой разправяше, че десетгодишният й син плакал тихичко през цялото време. Люлея се и се моля, става ми тъжно, без да знам защо, нещо просто ме прихвана. Думите сами излизат от устата ми.

— Имало едно време две малки момиченца — започвам аз. — Едното имало черна кожа, а другото бяла.

Мей Мобли вдига очи към мен. Слуша ме.

— Чернокожото момиченце попитало бялото: „Защо кожата ти е толкова светла?“ Бялото му рекло: „Не знам. А твоята кожа защо е толкова черна? Какво означава това?“ Но и двете момиченца не знаели. Затова малкото бяло момиченце казало: „Я да видим. Ти имаш коса, и аз имам коса“ — разрошвам косата на Мей Мобли. — Чернокожото момиченце казало: „Аз имам нос, и ти имаш нос“ — боцвам я по нослето. Тя протяга ръчичка и прави същото на мен. — Бялото момиченце казало: „Ти имаш пръсти на краката, и аз имам пръсти на краката“ — гъделичкам я по пръстите на крачетата, но тя не може да пипне моите, защото нося белите си работни обувки. — „Значи, сме еднакви. Само сме с различен цвят“, казало чернокожото момиченце. Бялото момиченце се съгласило с нея и двете станали приятелки. Край.

Малката ме поглежда. Божке, каква калпава приказка! Даже нямаше и сюжет. Но Мей Мобли се усмихва и казва:

— Кажи пак.

И аз я разказвам пак. На четвъртия път тя заспива. Прошепвам й:

— Следващия път ще ти разкажа по-хубава приказка.

— Нямаме ли други кърпи, Ейбълийн? Едната става, но не можем да вземем тази стара дрипа, ще умра от срам. Е, в такъв случай май ще взема само едната.

Госпожа Лийфолт се щура от вълнение. С господин Лийфолт нямат членски карти за нито един басейн, дори за малкия в Броудмор. Госпожа Хили се обади тази сутрин и попита дали с малката искат да отидат на басейна в кънтри клуба на Джаксън, а досега госпожа Лийфолт е получавала подобна покана само веднъж или два пъти. Даже аз май съм ходила там повече пъти от нея. Там не се плаща с хартиени пари, а трябва да си член и ти пишат всичко на сметката, а едно знам със сигурност — госпожа Хили не обича да плаща ничии сметки. Предполагам, че госпожа Хили си има други приятелки, с които ходи в кънтри клуба, други членове като нея. Още не сме чули нито дума за чантата. Дори не съм виждала госпожа Хили от пет дни. Нито пък госпожица Скийтър, което не е на добре. Нали са най-добри приятелки.

Госпожица Скийтър донесе снощи първата глава от разказите на Мини. Госпожа Уолтърс не беше цвете за мирисане и ако госпожа Хили е видяла нещо по въпроса, не знам какво ще стане с нас. Само се надявам госпожица Скийтър да не е твърде уплашена и затова да разправя, че не е чула нищо. Обличам банския на малката.

— Сега ще трябва да стоиш с горнище. В басейна на клуба не пускат голи бебета. — Както и негри и евреи. Преди работех при семейство Голдман. Евреите в Джаксън ходят да плуват в кънтри клуба в Кълониъл, а негрите в езерото Мей. Тъкмо давам на малката сандвич с фъстъчено масло, когато телефонът иззвънява.

— Домът на госпожа Лийфолт.

— Здравей, Ейбълийн, обажда се Скийтър. Елизабет там ли е?

— Здравейте, госпожице Скийтър… — Поглеждам към госпожа Лийфолт и се каня да й подам слушалката, но тя махва с ръка. Поклаща глава и казва беззвучно „Не. Кажи й, че ме няма.“ — Тя… тя излезе, госпожице Скийтър — казвам аз и гледам госпожа Лийфолт право в очите, докато изричам лъжата. Не разбирам. Госпожица Скийтър е член на клуба, няма да е проблем да я покани.

По пладне трите се качваме в синия „Форд Феърлайн“ на госпожа Лийфолт. До нас на задната седалка стои чанта с термос ябълков сок, соленки със сирене, фъстъци и две бутилки кока-кола, които така ще се сгреят, че ще станат като кафе. На госпожа Лийфолт сигурно й е ясно, че госпожа Хили няма да ни черпи от бара. Само Бог знае защо я е поканила днес. Малката се вози в скута ми на задната седалка. Свалям прозореца и оставям топлия вятър да духа в лицата ни. Госпожа Лийфолт не престава да си набухва косата. Тя е от онези шофьори, дето само спират и пак потеглят и на мен вече ми се повдига, и ми се иска да хване този волан с две ръце. Минаваме покрай магазина за обезценени стоки, после край павилиона за сладолед „Сийли-Лили“. Има един плъзгащ се прозорец от задната страна, за да могат и чернокожите да си купуват сладолед. Краката ми се потят, защото малката седи в мен. Малко след това излизаме на дълъг неравен път, а по пасищата от двете му страни кравите гонят мухите с опашките си. Преброяваме двайсет и шест крави, но след всеки девет Мей Мобли извиква просто „десет“. Само дотолкова може да брои. След около петнайсет минути завиваме по асфалтирана алея. Клубът представлява ниска бяла сграда, заобиколена от бодливи храсти, която не е чак толкова хубава, колкото разправят. На паркинга има цял куп свободни места, но госпожа Лийфолт се замисля за секунда и спира най-отзад. Стъпваме на асфалта, жегата ни обгръща. Хващам с едната си ръка хартиената торба, с другата ръчичката на Мей Мобли и тръгваме бавно и тежко по горещия черен паркинг. С тези разчертани линии за паркиране все едно сме на скара с въглища и се печем като царевични кочани. Кожата ми се обтяга, изгорена от слънцето. Малката се тътри зад мен, увиснала на ръката ми, и изглежда като ударена с мокър парцал. Госпожа Лийфолт пухти и се мръщи на вратата, до която има още двайсет метра, и предполагам, се чуди защо паркира толкова далеч. Главата ми изгаря, после започва да ме сърби, а не мога да се почеша, защото и двете ми ръце са заети и тогава ехааа! някой духва пламъка. Фоайето е мрачно, хладно, истински рай. Известно време примигвам. Госпожа Лийфолт се оглежда заслепена и смутена и аз й посочвам страничната врата.

— Басейнът е натам, госпожо.

Изглежда благодарна, че познавам мястото и не се налага да пита като някоя беднячка. Отваряме вратата и слънцето пак ни заслепява, но сега е приятно, по-хладно. Басейнът искри в синьо. Черно-белите раирани навеси изглеждат чисти. Въздухът мирише на прах за пране. Децата се смеят и се пръскат, а дамите лежат по бански със слънчеви очила и четат списания. Госпожа Лийфолт обхожда всички с поглед и търси госпожа Хили. Мръщи се, защото се чувства не на място, но се усмихва, защото не иска никой да разбере.

— Ето я.

Тръгваме след госпожа Лийфолт покрай басейна до мястото, на което лежи госпожа Хили с червен бански костюм. Разположила се е на шезлонг и гледа как децата й се къпят. Виждам две прислужници, които не познавам, с други семейства, но не и Юл Мей.

— Ето ви и вас! — казва госпожа Хили. — Мей Мобли, приличаш на малка тулумбичка с този бански. Ейбълийн, децата са в детския басейн. Седни на сянка отзад и ги гледай. И не позволявай на Уилям да пръска момичетата.

Госпожа Лийфолт ляга на шезлонга до госпожа Хили, а аз сядам на масата под чадъра на около метър зад дамите. Свалям си чорапите, за да изсъхне потта. От мястото си чувам добре какво си говорят. Госпожа Хили се обръща към госпожа Лийфолт и поклаща глава.

— Юл Мей пак си взе почивен ден. Казвам ти, това момиче вече ми лази по нервите.

Е, поне една от загадките е разрешена. Госпожа Хили е поканила госпожа Лийфолт на басейна, защото е знаела, че тя ще доведе мен. Госпожа Хили сипва кокосово масло по пълните си, почернели от слънцето крака, и го размазва. Толкова се е намазала, че вече лъщи.

— Нямам търпение да тръгнем за крайбрежието. Три седмици на плажа. — Иска ми се и семейството на Райли да имаше къща там — въздъхва госпожа Лийфолт. Тя подръпва малко роклята си, за да покаже белите си колене на слънце. Не може да носи бански, защото е бременна. — Разбира се, ще трябва да купуваме билети за автобуса на Юл Мей, за да се връща в събота и неделя. Осем долара. Трябва да й ги удържа от заплатата.

Децата крещят, че искат да отидат в големия басейн. Вадя пояса на Мей Мобли от чантата и й го надявам на коремчето. Госпожа Хили ми подава още два и аз ги слагам на Уилям и Хедър. Те влизат в големия басейн и се носят насам-натам като рибарски плувки. Госпожа Хили ме поглежда и казва:

— Не са ли сладки?

Кимвам. Наистина са сладки. Дори госпожа Лийфолт кима. Те си говорят, а аз слушам, но не обелват и дума нито за госпожица Скийтър, нито за чантата. По едно време госпожа Хили ме изпраща до павилиона за закуски да взема черешова кока-кола за всички, дори за себе си. Малко по-късно скакалците по дърветата започват да шумолят, под сянката става по-хладно и усещам как очите ми, вперени в децата в басейна, започват да натежават.

— Ейби, виж ме! Виж ме!

Отварям широко очи и се усмихвам на Мей Мобли, която пляска във водата. И в този миг виждам госпожица Скийтър в дъното зад басейна, навън, зад оградата. Облечена е с пола за тенис и държи ракета в ръка. Гледа госпожа Хили и госпожа Лийфолт с килната на една страна глава, все едно обмисля нещо. Госпожа Хили и госпожа Лийфолт не я виждат и още си говорят за Билокси. Наблюдавам госпожица Скийтър, която минава през портата и тръгва покрай басейна. След малко се изправя пред тях, а те още не я забелязват.

— Здравейте — казва госпожица Скийтър. По ръцете й тече пот. Лицето й е розово и подуто от слънцето.

Госпожа Хили поглежда нагоре, но не се надига от шезлонга и не оставя списанието. Госпожа Лийфолт скача на крака от стола си.

— Здравей, Скийтър! Защо… аз не… опитахме се да ти се обадим… — Така широко се усмихва, че зъбите й едва не изтракват.

— Здравей, Елизабет. — На кортовете ли беше? — пита госпожа Лийфолт и не спира да кима с глава като онези кукли, дето ги слагат върху таблата на колите. — С кого играеш?

— Играх сама на стената — отвръща госпожица Скийтър. Духва кичур коса от челото си, но той се е залепил. Въпреки това не помръдва от слънцето.

— Хили — казва госпожица Скийтър, — Юл Мей предаде ли ти, че те търсих?

Хили се усмихва насила.

— Днес е почивка.

— И вчера ти звънях.

— Виж, Скийтър, нямах време. От сряда съм в щаба на кампанията и адресирам писма буквално до всеки жител на Джаксън.

— Добре — кимва госпожица Скийтър. После я поглежда изпитателно и пита: — Хили… аз ли те засегнах с нещо?

Аз усещам как пръстите ми пак започват да въртят глупавия невидим молив. Госпожа Хили затваря списанието и го поставя на цимента, за да не го омаже с масло.

— Този въпрос трябва да бъде обсъден по-късно, Скийтър.

Госпожа Лийфолт веднага сяда на стола си. Вдига списанието „Добра домакиня“ на госпожа Хили и започва да го чете, като че ли е най-важното нещо на света.

— Добре — свива рамене госпожица Скийтър. — Просто си мислех, че можем да поговорим за… онова, което те притеснява, преди да заминеш.

Госпожа Хили се кани да възрази, но само изпуска дълга въздишка.

— Защо просто не ми кажеш истината, Скийтър?

— Истината за как…

— Виж, намерих онези твои партакеши.

Преглъщам шумно. Госпожа Хили се опитва да шепне, но в това по принцип не я бива. Госпожица Скийтър не сваля очи от госпожа Хили. Съвсем спокойна е, изобщо не поглежда към мен.

— Кои партакеши имаш предвид?

— Онези в чантата ти, докато търсех протокола. И, Скийтър — за секунда тя вдига очи към небето и пак ги сваля, — просто не знам. Вече нищо не разбирам.

— Хили, за какво говориш? Какво си видяла в чантата ми?

Поглеждам към децата. Божке, съвсем бях забравила за тях. Имам чувството, че ще припадна, докато слушам този разговор.

— Онези закони, които разнасяш със себе си? Какво могат… — Госпожа Хили хвърля поглед към мен. Аз продължавам да гледам съсредоточено басейна. — Какво могат и какво не могат да правят онези, другите хора, и честно казано — изсъсква тя, — мисля, че се инатиш като глупачка. Да не си мислиш, че разбираш повече от щатското правителство? От Рос Барнет?

— Да съм казвала нещо за Рос Барнет? — пита госпожица Скийтър.

Госпожа Хили размахва пръст на госпожица Скийтър. Очите на госпожа Лийфолт не помръдват по страницата, стоят на същия ред, на същата дума. Виждам всичко с крайчеца на окото си.

— Ти не си политик, Скийтър Филън!

— Нито пък ти, Хили.

Тогава госпожа Хили става. Започва да размахва пръст.

— Ще стана съпруга на политик, освен ако ти не провалиш всичко. Как един ден ще изберат Уилям в правителството във Вашингтон, ако се разбере, че сред най-близките ни приятели има поддръжници на интеграцията?

— Вашингтон? — обръща очи с досада госпожица Скийтър. — Уилям се кандидатира за местния сенат, Хили. А може и да не спечели.

О, Божке. Най-после си позволявам да погледна към госпожица Скийтър. Защо го правите? Защо ви трябва да я вбесявате? Как само побеснява госпожа Хили! Веднага я скастря.

— И ти като мен знаеш много добре, че в този град има добри, съвестни данъкоплатци, които ще се борят с теб до смърт по този въпрос. Искаш да ги пуснеш в басейните ли. Да им позволиш да пипат всичко в хранителните ни магазини ли?

Госпожица Скийтър се взира дълго и настойчиво в госпожа Хили. И тогава, за половин секунда, госпожица Скийтър поглежда към мен, вижда молбата в очите ми. Отпуска рамене.

— О, Хили, та това е само една брошура. Намерих я в проклетата библиотека. Не се опитвам да променям законите, а я взех само да ги прочета.

След миг госпожа Хили осмисля думите.

— Но след като четеш тези закони — госпожа Хили дръпва крачола на банския си, който се е вдигнал по задника й, — как да не се чудя какво друго си намислила?

Госпожица Скийтър извръща очи и облизва устни.

— Хили, познаваш ме по-добре от всеки друг на този свят. Ако бях намислила нещо, щеше веднага да разбереш. — Госпожа Хили не казва нищо. Тогава госпожица Скийтър стисва ръката й. — Притеснявам се за теб. Изчезваш за цяла седмица, пребиваш се от работа за тази кампания. Виж това — госпожица Скийтър обръща дланта на госпожа Хили. — Излезли са ти мазоли от надписването на писмата.

И тогава виждам как много бавно тялото на госпожа Хили се отпуска, все едно се признава за победена. Тя се оглежда, за да се увери, че госпожа Лийфолт не ги чува.

— Просто ужасно ме е страх — прошепва през зъби госпожа Хили. Не чувам всичко. — … вложи толкова пари в тази кампания, ако Уилям не спечели… работим ден и…

Госпожица Скийтър поставя ръка на рамото на госпожа Хили и й казва нещо. Госпожа Хили кимва и й се усмихва уморено. След малко госпожица Скийтър им казва, че трябва да си тръгва. Тя минава между плажуващите, заобикаля столове и кърпи. Госпожа Лийфолт поглежда към госпожа Хили с облещени очи, като че ли я е страх да попита каквото и да било.

Аз се облягам на стола си и помахвам на Мей Мобли, която прави кръгчета във водата. Боли ме главата и се опитвам да прогоня болката, като разтривам слепоочията си. След като пресича пътя, госпожица Скийтър поглежда към мен. Всички наоколо се пекат, смеят се и присвиват очи на слънцето и никой не предполага, че една чернокожа жена и една бяла жена с тенис ракета се питат едно и също нещо: глупаво ли е да изпитваме облекчение?

Глава 16

Около година след смъртта на Трийлор започнах да ходя на срещите за взаимопомощ в църквата. Започнах да ходя, за да си запълвам времето. Да не ми става толкова самотно вечер. Макар че Шърли Бун с широката си всезнаеща усмивка малко ме дразни. И Мини не харесва Шърли Бун, но обикновено идва с мен, за да излезе малко от вкъщи. Но тази вечер Бени има пристъп на астма и Мини не можа да дойде. Напоследък на срещите се говори повече за граждански права, отколкото за почистването на улиците и кой ще работи на разпродажбата на дрехи. Няма нищо нападателно, в повечето случаи хората просто обсъждат темата и се молят. Но след като преди седмица застреляха господин Евърс, много от чернокожите в града са недоволни. Особено по-младите, които още не са свикнали. Цяла седмица си правят сбирки заради убийството. Чувам, че хората се гневят, викат, крещят.

Това е първата сбирка, на която идвам след стрелбата. Слизам по стълбите в мазето. Долу по принцип е по-хладно, отколкото горе, в църквата, но тази вечер е топло. Хората слагат лед в кафето си. Оглеждам се, за да видя кой е тук, и си мисля да помоля още няколко прислужници да ни помогнат, сега, след като, изглежда, заблудихме госпожа Хили. Трийсет и пет прислужници вече ми отказаха и започва да ми се струва, че продавам стока, която никой не иска да купи. Нещо голямо и миризливо като Кики Браун и препарата за под, дето мирише на лимони. Но онова, по което с Кики Браун си приличаме, е, че и двете се гордеем със стоката си. Разказваме истории, които трябва да бъдат разказани. Ще ми се Мини да ми помогне да убедя хората. Мини знае как да ти продаде нещо. Но от самото начало решихме, че никой не бива да разбира, че и Мини участва. Прекалено опасно е за семейството й. Но се съгласихме, че все пак трябва да кажем на прислужниците, че госпожица Скийтър пише книгата.

Никой не би се съгласил, ако не знае за коя бяла дама става въпрос, защото ще се чуди дали я познава и дали е работил при нея. Но госпожица Скийтър не може да ги убеди. Ще ги уплаши още преди да си е отворила устата. Затова тази задача се падна на мен и след като бях попитала едва пет или шест прислужници, всички вече знаеха какво искам още преди да съм казала и три думи. Казват, че не си струва. Питат ме защо се излагам на опасност, след като от това няма да излезе нищо. Предполагам, хората си мислят, че на старата Ейбълийн започва да й хлопа дъската. Тази вечер всички дървени сгъваеми столове са заети. Има над петдесет души, най-вече жени.

— Седни до мен, Ейбълийн — казва Бъртрина Бесъмър. — Голдела, направи място на възрастните.

Голдела скача и ми прави знак да седна. Бъртрина поне още се държи с мен, все едно не съм луда. Настанявам се. Шърли Бун седи, а отпред стои пасторът. Той казва, че тази вечер трябва да проведем спокойна среща в молитви. Разправя, че трябва да се излекуваме. Доволна съм от това. Затваряме очи и започваме да повтаряме след пастора молитви за семейство Евърс, за Мърли, за синовете им. Някои си шептят, говорят тихичко с Бог и в стаята започва да се долавя мълчалива сила, все едно пчели жужат по гребен. Аз се моля наум. След като приключвам, си поемам дълбоко въздух и чакам и другите да свършат. Когато се прибера вкъщи, ще запиша молитвите си. Струва си двойно повечето време, което ще ми отнеме. Юл Мей, прислужницата на госпожа Хили, седи пред мен. Лесно е да я познае човек в гръб, защото има много хубава коса, гладка, без нито един стърчащ косъм. Чувам, че е образована, изкарала почти целия колеж. В нашата църква, разбира се, имаме много умни хора с дипломи от колеж. Доктори, адвокати, господин Крос — собственик на „Саутърн Таймс“, вестника на чернокожите, който излиза всяка седмица. Но Юл Мей е сигурно най-образованата прислужница в нашата енория. Когато я виждам, отново се замислям за грешката, която трябва да поправя. Пасторът отваря очи и ни оглежда мълчаливо.

— Молитвите, които казваме… — Пастор Тороугуд — избоботва плътен глас в тишината.

Обръщам се, всички се обръщат, и виждам на прага да стои Джесъп, внукът на Плантин Фиделия. Той е на двайсет и две–двайсет и три. Ръцете му са свити в големи юмруци.

— Искам да знам — казва той бавно, гневно — какво възнамеряваме да направим по този въпрос.

Пасторът го поглежда непреклонно, като че ли е говорил с Джесъп и преди.

— Тази вечер ще кажем молитвите си до Бог. Следващия вторник ще излезем на мирен протест по улиците на Джаксън. А през август ще се видим във Вашингтон, където ще крачим след доктор Кинг.

— Това не е достатъчно! — казва Джесъп и удря с юмрук по дланта си. — Застреляха го в гръб като куче!

— Джесъп — вдига ръце пасторът, — тази вечер е за молитви. За семейството. За адвокатите по делото. Разбирам гнева ти, синко…

— Молитва? Искате да кажете, че всички вие само ще седите и ще се молите? — Той оглежда всички нас, насядали по столовете. — Мислите си, че молитвите ще попречат на белите да ни убиват ли?

Никой не отговаря, дори пасторът. Джесъп се обръща и си тръгва. Чуваме тежките му стъпки нагоре по стълбите, а после над главите ни, как излиза от църквата. В стаята цари тишина. Пастор Тороугуд е вперил очи няколко сантиметра над главите ни. Странна работа! Той не е от хората, които няма да те погледнат в очите. Всички го наблюдават, всички се чудят какво си мисли, та не може да ни погледне в лицата. И тогава виждам как Юл Мей клати глава, съвсем лекичко, но искрено, и ми се струва, че с пастора и Юл Мей си мислим едно и също. Мислим си за въпроса на Джесъп. А Юл Мей просто отговаря.

Сбирката приключва около осем часа. Онези, които имат деца, си тръгват, а ние, останалите, си взимаме кафе от масата в дъното. Не си говорим много. Хората мълчат. Поемам си въздух и отивам при Юл Мей. Искам само да махна тази лъжа от плещите си. Няма да питам никой друг от присъстващите. Тази вечер никой няма да се върже на миризливия ми препарат. Юл Мей ми кимва и се усмихва любезно. Тя е на около четирийсет години, висока и слаба. Запазила е хубавата си фигура. Още е с бялата си униформа, която й стои чудесно на талията. Винаги носи обеци. Малки златни халкички.

— Чух, че близнаците ще ходят в колежа „Тугалу“ следващата година. Поздравления.

— Надяваме се. Остава ни да съберем още малко пари. Двама наведнъж са много.

— Ти си изкарала доста от колежа, нали?

Тя кимва:

— Да, колежа на Джаксън.

— Много обичах да ходя на училище. Да чета и да пиша. Без математиката. Тя не ми се нравеше.

Юл Мей се усмихва.

— И на мен английският ми беше любимият предмет. Писането.

— Аз самата… пиша нещо.

Юл Мей ме поглежда в очите и виждам, че знае какво се каня да кажа. За секунда забелязвам срама, който преглъща всеки ден, защото работи в онази къща. Страхът. Досрамява ме да я попитам. Но Юл Мей повдига въпроса преди мен.

— Знам за историите, върху които работиш. С онази приятелка на госпожа Хили.

— Няма нищо, Юл Мей. Знам, че не можеш да се включиш.

— Просто… това е риск, който не мога да поема в момента. Толкова малко пари ни остана да съберем.

— Разбирам — усмихвам се аз, за да й покажа, че я оставям на мира.

Но Юл Мей не се отдалечава.

— Чух, че променяте… имената.

Този въпрос го задават всички, защото са любопитни.

— Точно така, и името на града.

Тя поглежда към пода.

— Значи, аз разказвам истории за работата си, а тя ги записва, така ли? Редактира ги или… нещо подобно?

Кимвам.

— Искаме да съберем най-различни истории. И за хубави, и за лоши неща. Тя в момента работи с… друга прислужница.

Юл Мей облизва устни, сякаш си представя как ще разказва какво е да работиш при госпожа Хили.

— Може ли да… поговорим още малко за това? Когато имам повече време?

— Естествено — отвръщам аз и в очите й виждам, че не го казва само от любезност.

— Съжалявам, но Хенри и момчетата ме чакат — казва тя. — Но може ли да ти се обадя? И да говорим насаме?

— По всяко време. Когато ти се говори.

Тя ме докосва по ръката и отново ме поглежда право в очите. Не мога да повярвам на очите си. Като че ли през цялото време е чакала да я попитам. После си тръгва.

Аз оставам в ъгъла за минута и пия кафе, което е твърде горещо за тази жега. Смея се и си мърморя, нищо че всички ще ме помислят за още по-луда.

Мини

Глава 17

— Излезте оттук, за да почистя — казвам аз.

Госпожа Силия придърпва завивките около гърдите си, все едно се страхува, че ще я изритам от леглото. От девет месеца съм тук, а още не знам дали е нещо болна, или си е изпържила мозъка с боята за коса. Изглежда по-добре, отколкото когато започнах. По корема си има малко тлъстинки, бузите й не са толкова хлътнали като преди, когато мореше себе си и господин Джони от глад. Известно време госпожа Силия работеше в задния двор, но сега тази луда жена пак започна да лежи по цял ден. Преди бях доволна, че си стои в стаята. Но сега, след като се запознах с господин Джони, съм готова наистина да работя. И да му се не види, съм готова да накарам и госпожа Силия да се размърда.

— Побърквате ме с вашето денонощно висене в къщата. Станете. Отидете да отсечете горката мимоза, която толкова мразите — казвам аз, защото господин Джони така и не отсече дървото. Но след като госпожа Силия не помръдва от леглото, знам, че е време да вкарам тежката артилерия. — Кога ще кажете на господин Джони за мен? — Защото това винаги я кара да се размърда. Понякога я питам само за собствено забавление. Не мога да повярвам, че този цирк продължава толкова време — господин Джони знае за мен, а госпожа Силия си мисли, че номерът й още минава.

Не се изненадах, когато на Коледа поиска отсрочка. О, как я хоках, но глупачката се разрева и я оставих на мира, само за да млъкне и й рекох, че това е коледният й подарък. Заслужава да получи чорап, пълен с въглища, заради всичките си лъжи. Слава Богу, че госпожа Хили не цъфна тук да играят бридж, въпреки че господин Джони пак се опита да го уреди преди две седмици. Разбрах от Ейбълийн, която ми каза как е чула госпожа Хили и госпожа Лийфолт да се присмиват на поканата. Госпожа Силия стана една сериозна и ме попита какво да сготвим, ако дойдат на гости. Поръча си книга по пощата, за да се научи да играе — „Бридж за начинаещи“. Трябвало е да я кръстят „Бридж за малоумни“. Когато тази сутрин книгата пристигна в пощенската кутия, тя не чете и две секунди, преди да попита:

— Ще ме научиш ли да играя, Мини? Този бридж ми е напълно непонятен.

— Не мога да играя бридж — отвърнах аз.

— Можеш.

— Откъде знаете какво мога и какво не мога? — започнах да тракам с тенджерите аз, раздразнена само от вида на глупавата червена корица.

Най-накрая престанах да се притеснявам заради господин Джони, а сега ще трябва да треперя, че госпожа Хили може да се появи и да ме докопа. Със сигурност ще каже на госпожа Силия какво направих. Аз сама бих се уволнила заради подобно нещо.

— Защото госпожа Уолтърс ми каза, че си й помагала да тренира в събота сутрин.

Започнах да жуля голямата тенджера. Кокалчетата ми се удряха в стените с тропане.

— Картите са дяволска игра — отвърнах аз. — А и вече имам много работа.

— Но ще съм страшно притеснена, ако момичетата дойдат тук да ме учат. Няма ли да ми покажеш поне малко?

— Не.

Госпожа Силия въздъхна тихичко.

— Защото не ме бива в готвенето, нали? Мислиш си, че не мога да се науча на нищо.

— А какво ще правите, ако госпожа Хили и другите дами кажат на съпруга ви, че имате прислужница? Няма ли така да се издадете?

— Вече измислих какво ще правим в такъв случай. Ще кажа на Джони, че ще наема прислужница за деня, за да се представя както трябва пред гостенките.

— Аха.

— После ще му кажа, че толкова съм те харесала, че ще те наема за постоянно. Имам предвид, че мога да му кажа… след няколко месеца.

Започнах да се потя.

— И кога ще дойдат дамите да играете бридж?

— Чакам Хили да ми се обади. Джони казал на съпруга й, че ще й звънна. Оставих й две съобщения и съм сигурна, че всеки момент ще ми позвъни.

Трябва да измисля някакъв начин да им попреча. Поглеждам телефона и се моля никога повече да не звъни. На следващата сутрин, когато отивам на работа, госпожа Силия излиза от спалнята. Мисля си, че ще се промъкне на горния етаж, както пак започна да прави, но я чувам да говори по телефона в кухнята и да пита за госпожа Хили. Призлява ми.

— Обаждам се, за да проверя кога ще се съберем да играем бридж! — казва тя въодушевено, а аз не помръдвам, докато не разбирам, че на телефона е Юл Мей, прислужницата на госпожа Хили, а не самата госпожа Хили. Госпожа Силия казва телефонния си номер, все едно пее детска песничка: — Емерсън две–шейсет и шест–нула девет!

След минута и половина вече пита за друго име от глупавия списък на гърба на онази хартия, все едно й е станало навик да го прави всеки ден. Знам какъв е онзи лист, бюлетинът на женската организация, а като гледам в какво състояние е, сигурно го е намерила на паркинга на женския клуб. Брошурата е груба като шкурка и е набръчкана, все едно е изпаднала от нечий джоб и я е навалял дъжд. Досега никое от момичетата не е отговаряло на обажданията й, но всеки път, когато телефонът звънне, тя скача като куче за кокал. И всеки път се оказва, че е господин Джони.

— Добре… просто… й кажи, че съм се обаждала пак — казва госпожа Силия в слушалката. Чувам я как затваря телефона съвсем тихичко.

— Тези дами не си заслужават, госпожо Силия — казвам неволно аз. Но тя се прави, че не ме е чула. Връща се в спалнята и затваря вратата. Понечвам да почукам, за да проверя дали има нужда от нещо.

Но имам по-големи тревоги от това, дали госпожа Силия ще спечели проклетия конкурс за популярност. Убийството на Медгар Евърс пред собствения му дом и Фелиша, която само мрънка за шофьорска книжка, защото вече е на петнайсет — тя е добро момиче, но аз забременях с Лирой-младши горе-долу на нейните години, а в цялата работа беше намесен един буик. И отгоре на всичко, сега се тревожа и за госпожица Скийтър и нейните истории.

В края на юни настават жеги и температурата не пада под трийсет и седем градуса. Все едно над квартала на чернокожите се е спукал балон с гореща вода и при нас е с пет градуса по-горещо, отколкото в Джаксън. Такава жега е, че петелът на господин Дън влиза в кухнята ми и си пъха червения гребен под вентилатора. Заварвам го как стои там и ме гледа, все едно иска да ми каже: „Не мърдам оттук, госпожо.“ Предпочита да го погнат с метлата, отколкото да излезе навън в този ад.

В окръг Мадисън жегата официално превръща госпожа Силия в най-мързеливия човек в Съединените щати. Тя вече дори не излиза до пощенската кутия и аз трябва да прибирам пощата. Прекалено горещо й е и да седи край басейна.

Което за мен е проблем. Разбирате ли, ако Господ е имал намерение белите и черните хора да са по цял ден заедно, щеше да ни направи далтонисти. И докато госпожа Силия ми се хили и повтаря „добро утро“ и колко се радва да ме види, аз се чудя как е успяла да стигне толкова напред в живота, без да знае къде минават някои граници. Имам предвид, някаква фльорца да се скъсва да звъни на дамите от обществото, е едно на ръка.

Но тя обядва заедно с мен всеки божи ден, откакто започнах работа при нея. И не говоря за това, че ядем в една стая, а че се храним на една маса. На малката масичка под прозореца. Всички бели жени, при които досега съм работила, се хранят в трапезарията, колкото се може по-далеч от чернокожата прислуга. Което на мен никак не ми пречи.

— Но защо? Не искам да се храня там сам-самичка, след като мога да обядвам тук с теб — рече госпожа Силия.

Даже не си направих труда да й обяснявам. Госпожа Силия просто е страшно невежа за много неща. Освен това всяка друга бяла жена знае, че има едно време от месеца, когато с Мини не бива да се говори. Дори госпожа Уолтърс знаеше кога нервите на Мини са обтегнати до край. Надушваше карамела в тенджерата и захарта още от вратата. Тогава дори не даваше на госпожа Хили да й идва на гости.

Миналата седмица из цялата къща на госпожа Силия миришеше на захар и масло, все едно е Коледа, макар да беше проклетият юни. Бях напрегната както обикновено и стопявах захарта на карамел. Три пъти я помолих много любезно да ме остави да готвя сама, но тя искаше да остане при мен в кухнята. Рече, че й е самотно да стои цял ден сама в спалнята. Опитах се да не й обръщам внимание. Работата е там, че когато правя карамелена торта, трябва да си приказвам сама, иначе се изнервям. Бъбря си аз:

— Най-горещият ден през юни. Навън е четирийсет градуса.

А тя рече:

— Имате ли климатик у вас? Слава Богу, че тук има, защото израснах без климатик и знам какво е да ти е горещо.

— Не можем да си позволим климатик. Тия проклетници гълтат ток като гъгрица памук. — И започнах да разбърквам по-бързо, защото отгоре захарта вече покафеняваше, а точно тогава трябва много да се внимава и й рекох: — Вече закъсняваме със сметката за тока — защото се бях отплеснала, а тя знаете ли какво ми рече? Вика ми:

— О, Мини, ще ми се да можех да ти дам пари назаем, но напоследък Джони ми задава разни странни въпроси.

Обърнах се да я уведомя, че когато някой негър се оплаква, че парите не му стигат, не означава, че проси, но преди да си отворя устата, вече бях изгорила проклетия карамел.

На неделната служба в църквата Шърли Бун излиза пред паството. С плющящи като знаме устни ни напомня, че „срещата за взаимопомощ“ е в сряда вечер и на нея ще се обсъжда седящата стачка в закусвалня „Улуъртс“ на улица „Еймит“. Дебелата нахалница Шърли размахва пръст и ни казва:

— Срещата е в седем и не закъснявайте. Без извинения! Прилича ми на дебела, бяла, грозна учителка. От онези, дето никой не ще да се жени за тях.

— Ще идваш ли в сряда? — пита ме Ейбълийн.

Прибираме се в най-голямата жега в три часа следобед. В ръката си стискам ветрилото от погребалния дом. Размахвам го толкова бързо, че все едно има мотор.

— Нямам време — отвръщам аз.

— Пак ли ще ме караш да ходя сама? Хайде, ще донеса сладкиш с джинджифил и…

— Казах ти, че не мога да дойда.

Ейбълийн кимва и отвръща:

— Добре. — И продължава да върви мълчаливо.

— Бени… може пак да получи пристъп на астма. Не искам да го оставям сам.

— Аха. Ще ми кажеш каква е истинската причина, когато си готова.

Завиваме по „Джийсъм“ и заобикаляме една кола, която е угаснала от топлинен удар на пътя.

— А, преди да съм забравила, госпожица Скийтър иска да дойде по-рано във вторник — казва Ейбълийн. — Преди седем. Ще можеш ли?

— Боже! — отвръщам аз, отново раздразнена. — Какви ги върша? Трябва да съм луда да издавам тайните на чернокожите пред бяла жена.

— Госпожица Скийтър не е като другите.

— Имам чувството, че сама си говоря зад гърба — отвръщам аз. Срещала съм се с госпожица Скийтър вече поне пет пъти, но не ми става по-лесно.

— Ако искаш, не идвай повече. Не искам да се чувстваш задължена.

Аз не й отговарям.

— Слушаш ли ме още? — пита Ейбълийн.

— Просто… искам децата ми да живеят по-добре. Но е жалко, че с това се занимава бяла жена.

— Ела с мен на срещата за взаимопомощ в сряда. Тогава ще обсъдим въпроса по-подробно — усмихва се леко Ейбълийн.

Знам, че Ейбълийн няма да се откаже. Въздъхвам:

— Имам неприятности, ясно?

— С кого?

— С Шърли Бун — отвръщам аз. — На последната среща всички се бяха хванали за ръце и се молеха да почнат да пускат черните в тоалетните за бели и разправяха как ще седнат мирно на високите столове в „Улуъртс“, и се усмихваха, все едно светът ще стане прекрасно място, и аз просто… избухнах. Казах на Шърли Бун, че задникът й и без това няма да се побере на столовете в „Улуъртс“.

— А какво рече Шърли?

Преправям си гласа като на строга учителка:

— Щом не можеш да кажеш нищо хубаво, по-добре си мълчи.

Когато стигаме до къщата й, поглеждам към Ейбълийн. Тя така се напряга да не се разсмее, че лицето й е станало лилаво.

— Не е смешно — казвам й аз.

— Радвам се, че си ми приятелка, Мини Джаксън. — И ме прегръща силно, докато не обръщам очи с досада и не й казвам да ме пусне.

Продължавам надолу по улицата и завивам зад ъгъла. Не исках Ейбълийн да разбере. Не искам никой да знае колко важни са за мен тези истории на Скийтър. Сега, след като вече не мога да ходя на срещите на Шърли Бун, само те ми останаха. Не твърдя обаче, че ми е приятно да се срещам с госпожица Скийтър. Всеки път, като се видим, се оплаквам. Мрънкам. Ядосвам се и се горещя. Но работата е там, че ми харесва да разказвам историите си. Имам чувството, че помагам с нещо.

След като си тръгна, тежестта в гърдите ми я няма, стопила се е, и няколко дни мога да дишам. Знам, че има много други „чернокожи“ работи, които мога да направя, освен да разказвам разни случки или да ходя на срещите на Шърли Бун — митингите в града, протестите в Бърмингам, сбирките за право на глас. Но истината е, че не ме интересува много дали ще гласувам. Не ме е грижа дали ще ям на една маса с белите. Интересува ме дали след десет години някоя бяла жена ще нарича момичетата ми мръсни и ще ги обвинява, че са откраднали сребърните прибори. У дома същата вечер слагам зеления боб да къкри и месото да се пържи в тигана.

— Киндра, извикай всички — казвам на шестгодишната си дъщеря. — Вечерята е готова.

— На вечеряаа! — провиква се Киндра, без да мръдне от мястото си.

— Отиди да извикаш баща си като хората! — крясвам й аз. — Какво ти казах по въпроса за викането вкъщи?

Киндра обръща очи, все едно съм я накарала да направи най-голямата глупост на света, и тръгва с демонстративно тропане по коридора:

— На вечеряаа!

— Киндра!

Кухнята е единствената стая в къщата, в която се побираме всички. Останалите са пригодени за спални. С Лирой спим в дъното, до нас е стаичката на Лирой-младши и Бени, а предния хол го направихме на спалня за Фелиша, Шугър и Киндра. И остава само кухнята. Освен ако навън не е ужасно студено, задната врата винаги е отворена, а мрежата затворена, за да не влизат мухи. Непрекъснато се чуват детски викове, коли, съседи и кучешки лай. Лирой идва и сяда на масата до седемгодишния Бени. Фелиша налива в чашите мляко или вода. Киндра донася чиния с боб и месо на баща си и се връща на печката за останалите. Подавам й следващата чиния. — Тази е за Бени — казвам й аз. — Бени, стани и помогни на майка си — казва му Лирой. — Бени има астма. Не бива да прави нищо — но доброто ми момче става и взима чинията от Киндра. Научила съм децата си как да работят. Всички са седнали на масата, освен мен. Тази вечер вкъщи са три от децата. Лирой-младши, който е последна година в гимназия „Лениър“, опакова покупките в „Джитни“ — супермаркета на белите в квартала на госпожа Хили. Шугър, най-голямата ми дъщеря, е в десети клас и тази вечер гледа децата на съседката ни Талула, която е на работа до късно. След работа Шугър ще се прибере пеша и ще закара баща си за нощната смяна във фабриката за тръби, а после ще вземе Лирой-младши от супермаркета. Лирой-старши ще се прибере от работа в четири сутринта с мъжа на Талула. Всичко е уредено. Лирой вечеря, но не вдига очи от вестника до чинията си. Той не е много дружелюбен, когато стане от сън. От печката хвърлям поглед към вестника и виждам, че на първа страница пише за седящата стачка в дрогерията на Браун. Не е групата на Шърли, а някакви хора от Грийнууд. Група бели младежи стоят зад петимата протестиращи, седнали на столовете, и им се подиграват, блъскат ги и изсипват върху главите им кетчуп, горчица и сол.

— Как седят така и не се отбраняват? — посочва снимката Фелиша.

— Защото така трябва — отвръща Лирой.

— Иде ми да се изплюя, като гледам тази снимка — казвам аз.

— Ще говорим за това по-късно. — Лирой сгъва вестника на четири и го пъхва под бедрото си.

Фелиша се обръща към Бени и му казва недостатъчно тихо:

— Добре, че на някой от тези столове не е била мама, иначе всички бели сега щяха да са с избити зъби.

— А мама щеше да е в затвора в Парчман — казва на всеослушание Бени.

Киндра слага ръка на хълбока си:

— А, не. Никой няма да вкарва мама в затвора. Ще пребия тези бели хора с пръчка, докато им потече кръв.

Лирой размахва пръст към всяко от децата:

— Да не съм чул и дума по този въпрос извън къщата. Прекалено опасно е. Чу ли ме, Бени? Фелиша? — После посочва с пръст Киндра: — Ясно ли е?

Бени и Фелиша кимат и забиват очи в чиниите си. Вече съжалявам, че започнах този разговор, и нареждам с поглед на Киндра да не си отваря устата. Но малката многознайница удря с вилицата по масата и става от стола:

— Мразя белите! И ако поискам, ще го кажа на всички!

Изтичвам след нея по коридора. След като я хващам, я влача обратно в кухнята.

— Съжалявам, татко — казва Фелиша, защото тя е от онези, които поемат вината всеки път. — Ще наглеждам Киндра. Тя не знае какви ги говори.

Но Лирой удря с длан по масата.

— Никой няма да се забърква в тези работи! Ясно ли е? — И поглежда настойчиво децата.

Обръщам се към печката, за да не види лицето ми. Бог да ми е на помощ, ако разбере какво правим с госпожица Скийтър.

През цялата следваща седмица слушам как госпожа Силия звъни от телефона в спалнята си и оставя съобщения на госпожа Хили, на госпожа Елизабет, на госпожа Паркър, на двете сестри Калдуъл и на още десетина други дами. Обади се дори у госпожица Скийтър, което никак не ми хареса. Аз самата заявих на госпожица Скийтър: „Да не сте посмели да й се обадите! Не заплитайте работата още повече.“ Най-изнервящото обаче е, че след като приключи с тъпите обаждания и затвори, госпожа Силия пак вдига слушалката, за да провери дали ще чуе сигнала свободно.

— Нищо му няма на телефона — казвам й аз. А тя, както прави вече от месец, пак ми се усмихва, все едно има пълен джоб с хартиени пари. — Защо сте в толкова добро настроение? — питам я аз най-накрая. — Господин Джони ли ви зарадва нещо? — понечвам за пореден път да й задам въпроса кога ще му каже, но тя ме изпреварва:

— О, той се държи така мило. Ще мине още доста време, докато му кажа за теб.

— Добре — отвръщам аз искрено. Писна ми от всички тези лъжи. Представям си как тя трябва да се усмихва на господин Джони, докато му поднася котлетите ми, как този мил човек трябва да се преструва, че се гордее с нея, като в същото време знае, че аз съм ги сготвила. Тя става за смях, прави на глупак добрия си съпруг, а мен кара да лъжа.

— Мини, ще ми донесеш ли пощата, ако обичаш? — пита тя, макар да седи напълно облечена, а аз имам масло по ръцете, пране в пералнята и включен миксер, който трябва да наглеждам. Не си мърда пръста като филистимка в неделя, само дето тук всеки ден е неделя. Измивам си ръцете и тръгвам към пощенската кутия, а от мен изтича около литър пот. Все пак нали е само трийсет и седем градуса. В тревата под пощенската кутия са оставили някакъв пакет, висок половин метър. Виждала съм я и преди да разнася тези кафяви кутии и си мислех, че си поръчва някакви кремове за разкрасяване. Но когато го вдигам, виждам, че кашонът тежи. Вътре нещо подрънква, все едно има бутилки с кока-кола.

— Имате колет, госпожо Силия — пускам кашона на кухненския под. Досега никога не съм я виждала да скача толкова бързо. Всъщност единственото нещо, което госпожа Силия прави бързо, е да се облича.

— Това е просто… — промърморва нещо тя. Занася кутията в спалнята си и чувам как затръшва вратата.

След един час отивам в спалнята, за да почистя с прахосмукачката. Госпожа Силия я няма на леглото и не е в банята. Знам, че не е нито в кухнята, нито в дневната, нито навън, при басейна, а тъкмо избърсах прахта в луксозни холове номер едно и номер две и почистих мечката. Което означава, че трябва да е горе. В зловещите стаи. Преди да ме уволнят, защото рекох, че господин Белия мениджър носи перука, чистех балните зали в хотел „Робърт Лий“. От онези големи, празни, необитаеми стаи, в които имаше салфетки със следи от червило и остатъчна миризма от парфюми, ме побиваха тръпки. Същото става и когато се кача на горния етаж в къщата на госпожа Силия. Там има дори една стара люлка, в която е бебешката шапчица на господин Джони и сребърната му дрънкалка, която, кълна се, понякога чувам да дрънка сама. И като се сещам за онова дрънчене, се чудя дали кафявите кашони нямат нещо общо с това, че госпожа Силия през ден се качва горе. Решавам, че е време сама да отида горе и да проверя.

На следващия ден държа госпожа Силия под око и я чакам да се промъкне на горния етаж, за да я видя какви ги върши там. Към два часа тя подава глава в кухнята и ми се усмихва странно. Минута по-късно чувам изскърцването на тавана. Много внимателно тръгвам към стълбите. Макар да ходя на пръсти, чиниите в шкафа дрънчат, а дъските на пода скърцат. Изкачвам бавно стъпалата и чувам собственото си дишане. На най-горното стъпало завивам по дългия коридор. Преминавам покрай отворените врати на спални едно, две и три. Врата номер четири в дъното на коридора е открехната само със сантиметър. Приближавам се. И я виждам през процепа. Седи на жълтото двойно легло под прозореца и не се усмихва. Колетът стои отворен, а на леглото има десетина бутилки, пълни с кафява течност. Усещам как едно парене се надига в гърдите ми, плъзва се по брадичката и устата. И преди съм виждала такива плоски бутилки. Дванайсет години се грижих за безполезен пияница и когато мързеливата пиявица баща ми най-накрая умря, се заклех пред Бог със сълзи на очи, че никога няма да се омъжа за човек, който пие. А после се омъжих точно за такъв. И ето че сега отново се грижа за проклета пияница. Тези бутилки дори не са купени от магазина, а имат червени восъчни тапи, като онези, с които чичо Тод запечатваше домашната си ракия. Мама все ми повтаряше, че истинските алкохолици, като татко, пият домашно сварен алкохол, защото е по-силен. И сега разбирам, че тя е същата глупачка като баща ми и като Лирой, когато се напие с уиски, само дето тя не ме гони с тигана. Госпожа Силия взима една от бутилките и я гледа, все едно Иисус е слязъл от небето и няма търпение той да я спаси. Маха тапата, отпива и въздиша. След това удря три големи глътки и ляга на хубавите възглавници. Разтрепервам се, когато виждам облекчението по лицето й. Толкова е бързала да надигне бутилката, че даже не е затворила проклетата врата! Налага се да стисна зъби, за да не й се разкрещя. Накрая се принуждавам да сляза обратно долу. Госпожа Силия слиза след десет минути, сяда на масата и ме пита дали съм готова за обяд.

— В хладилника има свински котлети, а аз днес няма да обядвам — казвам аз и излизам от стаята. Същия следобед госпожа Силия е в банята си и седи на капака на тоалетната чиния. Сложила е сешоара върху казанчето зад себе си и е опнала каската за сушене върху изрусената си коса. С тази измишльотина на главата няма да чуе и избухването на атомна бомба. Качвам се на горния етаж с масло за смазване в ръка и отварям онзи шкаф. Вътре зад няколко вехти одеяла, които госпожа Силия сигурно е донесла от окръг Тюника, има скрити повече от двайсет плоски бутилки за уиски. Без етикети, само с печат „Олд Кентъки“ върху стъклото. Дванайсет от тях са пълни, приготвени за утре. Има дванайсет празни от миналата седмица. Празни също като проклетите спални. Нищо чудно, че глупачката няма деца.

През първия четвъртък на юли в дванайсет часа на обяд госпожа Силия става от леглото за готварския си урок. Носи толкова тясна бяла блуза, че до нея и някоя проститутка би изглеждала като светица. Кълна се, дрехите й стават по-тесни с всяка изминала седмица. Заставаме по местата си — аз до печката, а тя на стола си. Почти не сме си говорили, откакто миналата седмица намерих бутилките. Не съм сърдита. Раздразнена съм. Но през последните шест дни всеки ден се заклевах, че ще спазвам първото правило на мама. Ако кажа нещо, това би означавало, че ме е грижа за нея, а не е така. Не ми влиза в работата и не ме засяга дали тя е мързелива пияна глупачка. Оставяме оваляното в галета сурово пилешко върху решетката. След това трябва да напомня за хиляден път на кукуто да си измие ръцете, преди да е уморила и двете ни. Гледам как парчетата пилешко цвърчат и се опитвам да забравя, че стои до мен. Когато пържа пиле, винаги се чувствам малко по-доволна от живота. След като всички парчета са готови, прибирам част от тях в хладилника за вечеря. Останалите слагам в чиния за обяд. Тя, както обикновено, сяда срещу мен на кухненската маса.

— Вземи бялото месо — казва тя с втренчени в мен сини очи. — Хайде, вземи го.

— Обичам краката и бутчето — казвам аз и си ги взимам от чинията. Прелиствам с палец „Джаксън джърнъл“ на страницата с местните събития. Вдигам вестника пред очите си, за да не се налага да я гледам.

— Но по тях почти няма месо.

— Хубави са. Мазни. — Продължавам да чета и се опитвам да не й обръщам внимание.

— Е, в такъв случай — казва тя, докато взима бялото месо — май си пасваме чудесно в поделянето на пилето.

— А след малко добавя: — Имам голям късмет, че си ми приятелка, Мини.

В гърдите ми се надига силно, парещо отвращение. Свалям вестника и я поглеждам.

— Не, госпожо. Ние не сме приятелки.

— Как… приятелки сме — усмихва се тя, като че ли ми прави голяма услуга. — Не, госпожо Силия, не сме.

Тя примигва срещу мен с изкуствените си мигли. „Престани, Мини“, казва вътрешният ми глас. Но аз знам, че вече не мога да спра. Разбирам по свитите си в юмруци ръце, че вече не мога да си трая и миг повече.

— Защото… — Тя забива поглед в чинията си. — Защото си чернокожа ли? Или защото не искаш… аз да съм ти приятелка?

— Има толкова много причини, че това, че вие сте бяла, а аз черна, е някъде по средата.

Госпожа Силия вече изобщо не се усмихва.

— Но… защо?

— Защото, когато ви кажа, че закъснявам с плащането на тока, не ви искам пари.

— О, Мини…

— Защото не проявявате елементарно уважение да кажете на съпруга си, че работя тук. Защото стоите в тази къща по двайсет и четири часа в денонощието и ме побърквате.

— Не разбираш, аз не мога. Не мога да изляза.

— Но всичко това е нищо в сравнение с онова, което вече знам.

Лицето й става един нюанс по-бледо под грима.

— През цялото това време си мислех, че умирате от рак или сте душевноболна. Горката госпожа Силия, това си мислех по цял ден.

— Знам, че е трудно…

— О, знам, че не сте болна. Видях ви с онези бутилки горе. И повече не можете да ме заблуждавате.

— Бутилки? О, Боже, Мини, аз…

— Трябва да ги изсипя в мивката. Трябва още сега да кажа на господин Джони…

Тя става и преобръща стола си.

— Да не си посмяла да му кажеш…

— Правите се, че искате деца, а пиете достатъчно, че да отровите и слон!

— Ако му кажеш, ще те уволня, Мини! — Очите й са насълзени. — Ако докоснеш онези бутилки, ще те уволня на мига!

Но вече съм така разярена, че не мога да спра.

— Ще ме уволните? А кой друг ще идва чак дотук и ще работи тайно, докато вие по цял ден висите пияна в къщата?

— Мислиш, че не мога да те уволня ли? Работата ти тук приключи, Мини! — Тя вече плаче и ми размахва пръст. — Дояж си пилето и си върви!

Госпожа Силия взима чинията си с бяло месо и изхвърча през люлеещата се врата. Чувам как чинията й изтраква върху дългата лъскава маса в трапезарията, как краката на стола изстъргват по пода. Облягам се на стола, защото коленете ми треперят, и забивам поглед в чинията си. „Да му се не види, пак ме уволниха.“

В събота сутринта се събуждам в седем часа с кънтяща от болки глава и разранен език. Сигурно съм го хапала цяла нощ. Лирой ме поглежда с едно око, защото знае, че нещо се е случило. Разбра още снощи на вечеря и ме надуши и когато се прибра в пет часа сутринта.

— Какво те притеснява? Нямаш неприятности в работата, нали? — пита ме той за трети път.

— Нямам никакви грижи, освен съпруг и пет деца. Лазите ми по нервите. Последното нещо, което трябваше да разбира, е, че съм се скарала с поредната бяла дама и съм уволнена от поредната работа. Обличам си лилавия пеньоар и отивам в кухнята. Лъсвам я до блясък.

— Мамо, къде отиваш? — крясва Киндра. — Гладна съм.

— Отивам у Ейбълийн. Мама иска да се види с някой, който няма да й досажда за пет минути. — Минавам покрай Шугър, седнала на предните стъпала. — Шугър, отиди да направиш закуска на Киндра.

— Но тя яде само преди половин час.

— Е, пак е гладна.

Изминавам двете преки до къщата на Ейбълийн, пресичам улица „Тик“ и тръгвам по „Фариш“. Макар да е горещо като в ада и от черния асфалт вече да се вдига пара, децата си подмятат топки, подритват консервени кутии и скачат на въже.

— Здравей, Мини — казва ми по някой през петнайсет метра.

Аз кимам, но не се спирам на приказка. Не и днес. Минавам напряко през градината на Айда Пийк. Кухненската врата на Ейбълийн е отворена. Тя самата седи на масата и чете една от онези книги, които госпожица Скийтър й носи от библиотеката. Когато чува изскърцването на мрежата, вдига очи. Май по вида ми разбира, че съм ядосана.

— Мили Боже, кой какво ти стори?

— Силия Рей Фут, ето кой — сядам срещу нея.

Ейбълийн става и ми сипва кафе.

— Какво е направила?

Разказвам й за бутилките, които намерих. Не знам защо не й казах още преди седмица и половина, когато ги открих. Може би не ми се е искало да й разправям нещо толкова ужасно за госпожа Силия. А може пък да ми е станало неудобно, защото именно Ейбълийн ми намери тази работа. Но сега съм толкова ядосана, че й разказвам всичко.

— И тогава тя ме уволни.

— Божке, Мини.

— Рече, че ще си наеме друга прислужница. Но кой ще иска да работи при тази жена? Някоя повлекана от фермите, която живее извън града и не знае, че храната се сервира от дясната страна, а чиниите се вдигат от лявата.

— А не помисли ли да й се извиниш? Защо не отидеш в понеделник и не говориш…

— Няма да се извинявам на тази пияница. Никога не съм се извинявала на баща си и няма да се извинявам и на нея.

И двете замълчаваме. Глътвам кафето си и гледам как една конска муха бръмчи по мрежата против насекоми на Ейбълийн и удря грозната си глава: бръм-бръм-бръм, докато не пада на стъпалата. Върти се около себе си като побъркана.

— Не мога да спя. Не мога и да ям.

— Тази госпожа Силия трябва да е най-лошата, на която някога си прислужвала.

— Всичките са лоши. Но тази е най-лошата.

— Нали? Помниш ли онзи път, когато госпожа Уолтърс те накара да платиш кристалната чаша, която счупи? Десет долара от заплатата ти? А после ти разбра, че същите чаши струват по три долара парчето в „Картърс“?

— Аха.

— О, а сещаш ли се за онзи луд господин Чарли, онзи, дето ти викаше чернилка в лицето и си мислеше, че е забавен? И жена му, онази, дето те караше да обядваш навън в средата на януари? Дори веднъж, когато валеше?

— Става ми студено само като се сетя.

— А какво… — Ейбълийн се кикоти и в същото време се опитва да говори. — А какво ще кажеш за онази госпожа Робърта? Как те накара да седнеш на кухненската маса и изпробва върху теб новата си боя за коса? — Ейбълийн си избърсва очите. — Боже, преди, а и след това, не бях виждала черна жена със синя коса. Лирой рече, че приличаш на маце от космоса.

— Никак не беше смешно. Трябваха ми три седмици и двайсет и пет долара, за да стане косата ми пак черна.

Ейбълийн поклаща глава, кикоти се и отпива кафе.

— Госпожа Силия обаче — казва тя, — как се държи тя с теб? Колко ти плаща, за да се криеш от господин Джони и да я учиш да готви? Сигурно по-малко от всички останали.

— Всъщност ми плаща двойно.

— А, вярно. Е, както и да е, нали всичките й приятелки й ходят на гости и трябва да чистиш след тях. Аз я гледам, без да отговарям.

— А и десетте й деца — Ейбълийн попива устните си с кърпичка, крие усмивката си. — Сигурно те побъркват, като крещят по цял ден и разхвърлят онази голяма стара къща.

— Разбрах те, Ейбълийн. Ейбълийн се усмихва и ме потупва по ръката.

— Съжалявам, скъпа. Но ти си най-добрата ми приятелка. Мисля, че си попаднала на хубава работа. Какво толкова, ако пийва по някоя и друга глътка, за да изкара деня? Отиди да говориш с нея в понеделник.

Усещам как лицето ми се сбърчва.

— Да не мислиш, че ще ме вземе обратно? След всичко, което й наприказвах?

— Никой друг няма да отиде да работи при нея. И тя го знае.

— Да. Тя е глупачка — въздъхвам аз. — Но не е тъпа.

Прибирам се вкъщи. Не казвам на Лирой какво ме тревожи, но мисля за това цял ден, че и на следващия ден. Уволнявали са ме повече пъти, отколкото е броят на пръстите ми. Моля се на Господ в понеделник да ме вземат пак на работа.

Глава 18

В понеделник сутрин, докато отивам с колата на работа, репетирам през целия път. „Знам, че се държах нахално“… Влизам в кухнята. „И знам, че не ми влизаше в работата“… Оставям чантата си на стола, „и… и…“. Сега следва най-трудното — „Съжалявам.“ Заставам нащрек, когато чувам стъпките на госпожа Силия из къщата. Не знам какво да очаквам — дали ще е ядосана, дали ще се държи хладно, или просто отново ще заяви, че съм уволнена. Знам само, че аз ще говоря първа.

— Добро утро — казва тя.

Госпожа Силия е по нощница. Дори не си е сресала косата, да не говорим, че няма капчица грим.

— Госпожо Силия, искам да… ви кажа нещо…

Тя изстенва и слага ръка върху корема си.

— Лошо ли ви е?

— Да. — Тя си слага в една чиния сухар и шунка, но после маха шунката.

— Госпожо Силия, искам да знаете, че…

Но тя излиза още преди да съм довършила, и разбирам, че съм загазила. Захващам се със задълженията си. Може би съм луда да се държа, все едно още съм на работа. Тя може и да не ми плати за днес. След обяда включвам на Кристин от „Докато свят светува“ и гладя. Госпожа Силия обикновено идва да гледа сериала с мен, но не и днес. Когато предаването свършва, я чакам известно време в кухнята, но тя не идва и за готварския си урок. Вратата на спалнята стои затворена, а в два часа вече не ми е останало нищо друго, освен да изчистя спалнята. Стомахът ми е свит от ужас. Иска ми се да й се бях извинила тази сутрин, когато имах възможност. Накрая отивам в дъното на къщата, взирам се в затворената врата. Почуквам, но тя не отговаря. Накрая събирам сили и натискам бравата. Но леглото е празно. Сега трябва да се задоволя със затворената врата на банята.

— Ще си свърша работата тук — провиквам се аз. Не следва отговор, но знам, че е вътре. Усещам присъствието й зад затворената врата. Потя се. Искам да проведа проклетия разговор. Обикалям стаята с торбата за прането и събирам в нея дрехите, натрупани в събота и неделя. Вратата на банята продължава да стои затворена, а отвътре не се чува нито звук. Ослушвам се за някакви признаци на живот, докато опъвам чаршафите на леглото. Бледожълтата възглавница е най-грозното нещо, което съм виждала, пристегната в двата края като голям жълт хотдог. Мятам я върху дюшека, приглаждам покривката на леглото. Избърсвам нощното шкафче, подреждам на купчинка списанията „Луук“ от нейната страна и книгата за бридж, която си поръча. Оправям книгите от страната на господин Джони. Той чете много. Взимам „Да убиеш присмехулник“ и я обръщам. Я виж ти книга, в която се говори за черни. Замислям се дали някой ден ще видя книгата на госпожица Скийтър на нечие нощно шкафче. Но не с истинското ми име в нея, това е сигурно. Най-сетне чувам звук, нещо се влачи по пода в банята.

— Госпожо Силия — провиквам се пак, — аз съм тук. Само да ви кажа. Но тя не отвръща. — Не ми влиза в работата какво става вътре — казвам на себе си. После се провиквам:

— Просто ще си свърша работата и си тръгвам, преди господин Джони да се прибере с пистолета. — Надявам се, че така ще я накарам да излезе. Но не успявам. — Госпожо Силия, под мивката има от еликсира на госпожа Пинкам. Пийнете си от него и излезте, за да си свърша работата в банята.

Накрая преставам да й говоря и само се взирам във вратата. Уволнена ли съм, или не? И ако не съм, какво да правя, ако тя е толкова пияна, че дори не ме чува? Господин Джони ме помоли да се грижа за нея. Съмнявам се, че ако лежи пияна във ваната, може да се каже, че се грижа за нея.

— Госпожо Силия, просто кажете нещо, за да знам, че сте жива.

— Добре съм.

Но на мен никак не ми звучи добре. Почти три часът е. Стоя в средата на спалнята и чакам. Господин Джони скоро ще се прибере. Трябва да разбера какво става вътре. Трябва да разбера дали е мъртвопияна. А ако не съм уволнена, трябва да почистя банята, за да не си помисли господин Джони, че тайната прислужница се е разхайтила, и да ме уволни и той.

— Хайде, госпожо Силия, пак ли сте объркали боята за коса?

Миналия път ви помогнах да я оправите, не помните ли? Пак стана хубава. Топката на бравата се завърта. Вратата се отваря съвсем бавно. Госпожа Силия седи на пода отдясно на вратата. Прибрала е колене под нощницата си. Приближавам се малко. Отстрани забелязвам, че цветът на лицето й е като на омекотител за пране — бяло-синкав. Забелязвам и кръв в тоалетната чиния. Много кръв.

— Да не ви е дошло, госпожо Силия? — прошепвам аз. Ноздрите ми пламват.

Госпожа Силия се обръща. По подгъва на бялата й нощница има кървава следа, все едно я е топнала в тоалетната.

— Искате ли да се обадя на господин Джони? — питам аз. Опитвам се да извърна очи, но не мога да откъсна поглед от пълната с кръв тоалетна. Защото в червената течност има и още нещо. Нещо… което изглежда твърдо.

— Не — казва госпожа Силия, втренчена в стената. — Донеси ми… бележника с телефоните.

Втурвам се в кухнята, грабвам бележника от масата и се връщам бързо. Но когато го подавам на госпожа Силия, тя махва с ръка.

— Моля те, обади се ти. На буквата Т, намери номера на доктор Тейт. Не мога да го направя пак.

Разлиствам тънките страници на бележника. Знам кой е доктор Тейт. Той е лекар на повечето бели жени, при които съм работила. Освен това прави „специални прегледи“ на Илейн Феърли всеки вторник, докато жена му е на фризьор. Тафт… Тагърт… Тан. Слава Богу! Ръцете ми треперят, докато въртя шайбата. Отговаря бяла жена.

— Силия Фут на магистрала двайсет и две в окръг Мадисън — казвам аз и се старая с всички сили да не повърна на пода. — Да, госпожо, тече ужасно много кръв… Той знае ли как да стигне дотук?

Тя отвръща, че лекарят знае, разбира се, и затваря.

— Ще дойде ли? — пита Силия.

— Ще дойде — отвръщам аз. Отново започва да ми се гади. Ще мине доста време, докато успея да почистя тоалетната, без да ми се повдига. — Искате ли кока-кола? Ще ви донеса една кола.

В кухнята вадя бутилка кока-кола от хладилника. Връщам се, оставям я на плочките и се отдръпвам. Заставам колкото се може по-далеч от пълната с червено тоалетна, без да оставям госпожа Силия сама.

— Може би трябва да ви преместим на леглото, госпожо Силия. Ще можете ли да станете?

Госпожа Силия се навежда напред и се опитва да се повдигне. Приближавам се, за да й помогна, и виждам, че задницата на нощницата й е подгизнала от кръв и е попила във фугите между сините плочки като червено лепило, примесено с цимента. Тези петна няма да се махнат лесно. Тъкмо когато успявам да я вдигна на крака, госпожа Силия се подхлъзва на едно кърваво петно и се подпира на ръба на тоалетната чиния.

— Пусни ме, искам да остана тук.

— Добре — казвам аз и се връщам в спалнята. — Доктор Тейт ще дойде след малко. Казаха, че ще му позвънят вкъщи.

— Ела да поседнеш при мен, Мини. Моля те. Но от тоалетната се носи топъл, зловонен въздух. След кратък размисъл сядам на пода с половината дупе в банята и половината в спалнята. А сега, когато тоалетната е на нивото на лицето ми, миризмата е още по-силна. Мирише на месо, на шницел, който се размразява на шкафа. Изпадам в паника, когато това сравнение ми минава през ум.

— Хайде, госпожо Силия, излезте! Имате нужда от въздух. — Не бива да цапам килима с кръв… за да не я види Джони. — Вените на госпожа Силия изглеждат черни под кожата й. Лицето й става все по-бяло.

— Не изглеждате добре. Пийнете малко кока-кола.

Тя отпива и казва:

— О, Мини.

— Откога ви тече кръв?

— От сутринта — отвръща тя, разплаква се и заравя лице в сгъвката на лакътя си.

— Няма нищо, ще се оправите — казвам аз съвсем спокойно и уверено, но сърцето ми тупти бързо.

Доктор Тейт ще помогне на госпожа Силия, това е ясно, ами онова нещо в тоалетната? Какво да правя с него, да пусна водата ли? Ами ако запуши тръбите? Ще трябва да го извадя. Боже, как да го направя?

— Има толкова много кръв — изстенва тя, облегната на мен. — Защо този път има толкова много кръв? Повдигам брадичка и поглеждам съвсем за кратко в тоалетната. Но се налага веднага да погледна пак надолу. — Не позволявай Джони да го види. О, Боже, кога… колко е часът?

— Три без пет. Имаме време.

— Какво да правим? — пита госпожа Силия.

Ние ли? Прости ми, Боже, но ми се ще в тази работа да няма никакво „ние“. Госпожа Силия се обръща към мен със зачервени очи:

— Къде да го изхвърлим?

Не мога да я погледна в очите.

— Ами… в кофата за боклук. — Моля те, изхвърли го веднага! — Госпожа Силия захлупва лице върху коленете си, все едно се срамува.

Сега вече дори не казва „ние“. Сега казва „ти“. Ти го направи. Ще извадиш ли мъртвото ми бебе от тоалетната? А какъв избор имам аз? Изстенвам. Плочките притискат тлъстините ми. Размърдвам се, сумтя, опитвам се да измисля нещо. Все пак ми се е налагало да върша и по-гнусна работа, нали? На ум не ми идва нищо по-ужасно, но все трябва да има нещо.

— Моля те — казва госпожа Силия, — не мога да го гледам повече.

— Добре — кимвам аз, все едно знам какво да правя. — Ще се погрижа за онова нещо.

Ставам и се опитвам да мисля практично. Знам къде ще го изхвърля — в бялата кофа за боклук до тоалетната. После ще изхвърля и кофата. Но с какво ще го извадя? С ръка ли? Прехапвам устни и се опитвам да се успокоя. Може би трябва да изчакам. Може би… може би, когато докторът дойде, ще иска да го види! Да го прегледа. Ако успея да раздумам госпожа Силия за няколко минути, може и изобщо да не ми се налага да се разправям с това.

— Ще се погрижим след минутка — успокоявам я аз. — В кой месец бяхте? — Примъквам се по-близо до тоалетната и не смея да млъкна.

— Май в петия месец. Не знам. — Госпожа Силия закрива лице с кърпа. — Взимах си душ и усетих подръпване, болка. Седнах на тоалетната и то излезе. Сякаш искаше да се махне от мен. — Тя пак започва да хлипа и раменете й се тресат.

Внимателно затварям капака на тоалетната чиния и пак сядам на пода. — Сякаш предпочиташе да умре, отколкото да остане в мен и секунда повече.

— Вижте сега, това е Божа работа. Ако нещо не е наред с вътрешностите, природата си има начини да се справи с него. Втория път ще го задържите. — Но тогава се замислям за онези бутилки и ме обзема гняв.

— Сега беше вторият път.

— Мили Боже!

— Оженихме се, защото забременях — разправя госпожа Силия, — но и първото… излезе.

Не мога да се сдържам и секунда повече:

— Тогава защо пиете, да му се не види? Знаете, че няма как да задържите бебето с халба уиски в корема.

— Уиски ли?

О, стига. Не искам и да я поглеждам как ми се прави на невинна. Поне със затворения капак миризмата вече не е толкова силна. Кога ще дойде проклетият лекар?

— Помислила си си, че… — поклаща глава госпожа Силия. — Това е тоник за прихващане. — Тя затваря очи. — От Чоктау в енория Фелишиана…

— От племето чоктау ли? — примигвам аз. Тя е дори по-глупава, отколкото предполагах. — На онези индианци не може да им се има доверие. Не знаете ли, че им отровихме царевицата? Ами ако те се опитват да отровят вас?

— Доктор Тейт каза, че вътре има само меласа и вода — плаче тя в кърпата. — Но трябваше да опитам. Трябваше.

Е, така значи. Изненадвам се как изведнъж се отпускам, какво облекчение изпитвам.

— Няма защо да бързате, госпожо Силия. Повярвайте ми, аз имам пет деца.

— Но Джони иска да има деца веднага. О, Мини — поклаща глава тя. — Какво ли ще направи той с мен?

— Ще го преживее, това ще направи. Ще забрави за тези бебета, защото мъжете бързо забравят такива работи. Ще започне да се надява за следващото.

— Той не знае за това бебе. Не разбра и за предишното.

— Но нали казахте, че заради това се е оженил за вас.

— За първото знаеше — въздъхва силно госпожа Силия. — Сега всъщност ми е за… четвърти път.

Тя спира да плаче, а аз вече не знам как да я успокоя. За минута сме просто две жени, които се чудят защо нещата стоят така.

— Все си мислех — прошепва тя, — че ако почти не мърдам, ако наема прислужница да чисти и готви, може би ще успея да задържа това бебе. — Тя пак се разплаква в кърпата. — Исках това бебе да прилича досущ на Джони.

— Господин Джони е хубав мъж. Има хубава коса…

Госпожа Силия сваля кърпата от лицето си. Аз размахвам ръка пред лицето си и се усещам какво направих току-що. — Трябва да глътна малко въздух. Тук е много горещо.

— Откъде знаеш…?

Озъртам се, опитвам се да измисля някаква лъжа, но накрая просто въздъхвам:

— Той знае. Господин Джони се прибра веднъж и ме завари тук.

— Моля?

— Да, госпожо. Рече да не ви казвам, за да продължите да си мислите колко се гордее с вас. Той много ви обича, госпожо Силия. Видях по лицето му колко ви обича.

— Но… откога знае?

— От няколко… месеца.

— Месеци? А той… разстрои ли се, че съм го излъгала?

— Никак даже. Няколко седмици след това дори ми се обади у дома, за да се увери, че нямам намерение да напускам. Рече, че го е страх да не умре от глад, ако тръгна.

— О, Мини — изплаква тя. — Съжалявам. Много съжалявам за всичко.

— И по-лоши неща са ми се случвали. — Спомням си за синята боя за коса. Как обядвам навън на студа. И за сега. Спомням си, че бебето още е в тоалетната и че някой трябва да се заеме с него.

— Не знам какво да правя, Мини.

— Ако доктор Тейт ви каже да продължите с опитите, предполагам, че ще трябва да продължите.

— Той ми се кара. Казва, че си губя времето, като лежа — поклаща глава тя. — Той е лош, зъл човек.

Госпожа Силия притиска силно кърпата върху очите си.

— Не издържам повече. — И колкото по-силно плаче, толкова повече пребледнява.

Опитвам се да й дам още няколко глътки кока-кола, но тя отказва да пие. Едва махва с ръка, за да покаже, че не иска.

— Гади ми се. Ще…

Грабвам кофата за боклук и гледам как госпожа Силия повръща в нея. И в същия миг усещам нещо мокро по себе си и когато поглеждам надолу, виждам как кръвта тече все по-силно и е стигнала до мястото, на което седя. Знам, че губи прекалено много кръв.

— Изправете се, госпожо Силия! Поемете си дълбоко въздух — казвам аз, но тя стои отпусната върху мен. — А, не, не трябва да лягате, хайде! — Вдигам я назад, но тя е безжизнена и усещам как очите ми се насълзяват, защото проклетият доктор трябваше вече да е пристигнал. Защото трябваше да е изпратил линейка и защото за двайсет и петте години, през които чистя къщи, никой не ми е казвал какво да правя, когато бялата дама умира в ръцете ми. — Хайде, госпожо Силия! — изкрещявам аз, но тя лежи като мека бяла купчина до мен и не ми остава нищо друго, освен да седя разтреперана и да чакам. Минават много минути, докато на задната врата се позвънява. Пъхвам под главата на госпожа Силия една кърпа, събувам си обувките, за да не разнеса кръвта из цялата къща, и се спускам да отворя.

— Тя припадна! — казвам на доктора, а сестрата ме бута и тръгва към спалнята, все едно и преди е идвала тук.

Изважда шишенце амоняк и го пъхва под носа на госпожа Силия и госпожа Силия дръпва глава, извиква тихичко и отваря очи. Сестрата ми помага да съблека окървавената нощница на госпожа Силия. Тя вече държи очите си отворени, но едва се изправя. Постилам кърпи на спалнята и я слагаме да легне. Отивам в кухнята, където доктор Тейт си мие ръцете.

— Тя е в спалнята — казвам аз и си мисля: „А не в кухнята, змия такава.“ Доктор Тейт е на около петдесет години и е по-висок от мен с повече от четирийсет и пет сантиметра. Кожата му е много бяла, а издълженото му, тясно лице е като каменно. Най-накрая той отива в спалнята. Точно преди да отвори вратата, аз го докосвам по лакътя.

— Тя не иска съпругът й да знае. Той няма да разбере, нали?

Докторът ме поглежда, все едно съм някаква проклета чернилка, и казва:

— А не мислиш ли, че това е и негова работа? — После влиза в спалнята и трясва вратата под носа ми.

Отивам в кухнята и започвам да крача напред-назад. Минава половин час, после час и започвам да се тревожа, че господин Джони ще се прибере и ще разбере. Тревожа се, че доктор Тейт ще му се обади, тревожа се, че ще оставят бебето в тоалетната и аз ще трябва да се разправям с него, а главата ми пулсира. Накрая доктор Тейт отваря вратата.

— Тя добре ли е?

— Изпадна в истерия. Дадох й хапче да се успокои.

Сестрата минава покрай нас и излиза през задната врата с бяла тенекиена кутия в ръце. Отдъхвам си, струва ми се, за пръв път от часове.

— Утре я наблюдавай — казва докторът и ми подава бял книжен плик. — Дай й едно хапче, ако се разстрои прекалено много. Ще продължава да кърви. Но не ми се обаждай, ако не е обилно.

— Няма да кажете на господин Джони, нали, доктор Тейт?

Той изсъсква раздразнено:

— Погрижи се да не пропусне часа си в петък. Няма да идвам чак дотук само защото я мързи да дойде.

Докторът излиза и затръшва вратата след себе си. Часовникът в кухнята показва пет часа. Господин Джони ще се прибере след половин час. Грабвам препарата за почистване, няколко парцала и една кофа.

Госпожица Скийтър

Глава 19

Годината е 1963. Космическата епоха, както я наричат. Човек вече обиколи Земята с кораб. Изобретиха хапче, с чиято помощ омъжените жени да не забременяват. Тенекиените кутийки с бира се отварят само с един пръст, вместо с отварачка за консерви. И въпреки всичко това в къщата на родителите ми е толкова горещо, колкото е било и през 1899 г. — годината, през която прадядо ми я е построил.

— Мамо, моля те. Кога ще си вземем климатик?

— Оцеляхме досега и без електрическа машина за охлаждане и нямам намерение да слагам подобна нелепа измишльотина на прозореца си.

И така се ниже месец юли, принудена съм да се преместя от мансардата си на едно походно легло на остъклената задна веранда. Като деца с Карлтън спяхме тук с Константин през лятото, когато мама и татко ходеха на сватби извън града. Константин спеше със старомодна бяла нощница, закопчана до брадичката и спускаща се до пръстите на краката й, макар да беше горещо като в царството на Хадес. Приспиваше ни с песни. Гласът й бе така прекрасен, а аз не проумявах как не е ходила на уроци по пеене. Майка все казваше, че човек не може да научи нищо, ако не взима уроци. Струва ми се нереално, че Константин е седяла точно тук, на верандата, а сега я няма. И никой не иска да ми каже къде е. Чудя се дали някога ще я видя пак. Пишещата ми машина сега е поставена до леглото върху бяла емайлирана масичка. Под нея стои червената ми чанта.

Взимам носната кърпа на татко и избърсвам челото си, притискам натрошен лед върху китките се. Дори и на задната веранда стрелката на кръглия термометър на компания „Ейвъри Лъмбър“ се покачва от 31 на 35 и достига 38 градуса. За щастие Стюарт не идва у дома през деня, когато жегата е най-силна. Взирам се в пишещата машина, а нямам какво да правя, нямам нищо за писане. Историите на Мини са готови и напечатани. Чувството е ужасно. Преди две седмици Ейбълийн ми каза, че Юл Мей, прислужницата на Хили, може и да ни помогне, че всеки път, когато Ейбълийн говори с нея, тя проявява малко повече интерес. Но след убийството на Медгар Евърс и арестите и побоите над чернокожи от полицаите, съм сигурна, че вече е уплашена до смърт. Може би трябва да отида у Хили и сама да попитам Юл Мей. Не, Ейбълийн е права, вероятно ще я уплаша още повече и ще съсипя всеки шанс да ни помогне.

Кучетата са се свили под къщата, прозяват се и скимтят в жегата. Едно от тях излайва апатично, когато петимата негри, които работят за татко на полето, пристигат с един камион. Мъжете скачат от каросерията и когато краката им тупват на земята, се вдига прах. За миг остават по местата си, с безизразни лица, неспособни да помръднат. Бригадирът им прокарва червен парцал по челото, устните и врата си. Такава невъобразима жега е, че не знам как могат да стоят и да се пържат на слънцето.

При едно от редките повявания на вятъра страниците на списание „Лайф“ се разлистват. От корицата се усмихва Одри Хепбърн без капчици пот над горната устна. Взимам го и прелиствам набръчканите страници, докато не стигам до статията за жената от Съветския съюз, която полетя в космоса. Вече знам какво пише на следващата страница. Там има снимка на Карл Робъртс, чернокож учител от Пелахачи, град на шейсет и пет километра от тук. „През април Карл Робъртс сподели пред репортери от Вашингтон какво е да си чернокож в Мисисипи и нарече губернатора «жалък човек с морала на уличница». Робърт бе намерен жигосан и обесен на един орех.“ Бяха убили Карл Робъртс, защото е казал какво мисли, защото е говорил. Сещам се как преди три месеца си мислех, че ще е лесно да убедя десетина прислужници да говорят с мен. Като че ли през цялото време те са чакали, за да споделят историите си с бяла жена. Колко глупаво от моя страна!

Когато вече не издържам и миг повече на жегата, отивам да седна на единственото хладно място в цялата ферма. Включвам двигателя, затварям прозорците догоре, вдигам роклята си на ханша и оставям климатикът да духа в лицето ми на най-високата степен. Облягам глава на седалката, а светът избледнява с дъх на фреон и кожа на кадилак. Чувам, че на алеята пред къщата спира пикап, но не отварям очи. Миг по-късно вратата откъм пасажерската седалка се отваря. — Мамка му, тук е страхотно. Дърпам роклята си надолу.

— Какво правиш тук?

Стюарт затваря вратата и ме целува бързо по устните. — Разполагам само с минутка. Трябва да хвана един човек от Комисията по петрол и газ на Мисисипи. Не успях да те предупредя.

Той ме хваща за ръката и се усмихва. От два месеца се срещаме по два пъти седмично, ако не броим ужасната първа среща. Но това е най-дългата връзка, която съм имала, и в момента ми се струва, че е най-прекрасната на света.

— Искаш ли да дойдеш? — пита той.

— В Билокси? Сега?

— Веднага — казва Стюарт и прокарва хладната си длан по крака ми.

Както винаги, леко подскачам. Поглеждам ръката му, после вдигам очи, за да се уверя, че майка не ни шпионира.

— Хайде, тук е ужасно горещо. Отседнал съм в „Еджуотър“, на самия плаж.

Разсмивам се и се отпускам след всичките тревоги от последните няколко седмици.

— Искаш да отседнем в „Еджуотър“… заедно? В една стая?

Той кимва:

— Ще успееш ли да се измъкнеш?

Елизабет би се ужасила само от мисълта да спиш в една стая с мъж, преди да сте се оженили, а Хили би ми казала, че ще съм истинска глупачка дори да се замисля по въпроса. Те бяха пазили девствеността си ожесточено, като деца, които не искат да споделят играчките си. И въпреки това аз се замислих. Стюарт се премества по-близо до мен. Мирише на бор и опушен тютюн, скъп сапун, какъвто у дома никога не се е използвал.

— Мама ще припадне, Стюарт, освен това имам работа… — но, Боже, колко хубаво мирише. Гледа ме, сякаш иска да ме схруска, и аз потръпвам на студената струя от климатика.

— Сигурна ли си? — прошепва той и ме целува по устата, но не така възпитано като преди. Ръката му още е върху горната част на бедрото ми и изведнъж започвам да се чудя дали се е държал така и с годеницата си Патриша. Дори не знам дали са си лягали заедно. От самата мисъл, че са се докосвали, ми призлява и се отдръпвам от него.

— Просто… не мога. Знаеш, че не мога да кажа на майка…

Той изпуска дълга въздишка на съжаление, а изражението на разочарование, изписано по лицето му, много ми харесва. Сега разбирам защо момичетата се дърпат — само за да видят този сладък израз на съжаление.

— Не я лъжи — казва той. — Знаеш колко мразя лъжите.

— Ще ми се обадиш ли от хотела?

— Да. Съжалявам, че трябва да си тръгна толкова бързо. А, за малко да забравя. Майка и татко канят всички ви на вечеря след три седмици, в събота вечерта.

Изправям се на седалката. Досега не съм се срещала с родителите му.

— Какво искаш да кажеш с това „всички“?

— Теб и родителите ти. Заповядайте да се запознаете със семейството ми.

— Но защо… всички?

Той свива рамене.

— Родителите ми искат да се запознаят с тях. А аз искам те да се запознаят с теб.

— Но…

— Съжалявам, скъпа — казва той и прибира косата ми зад ухото. — Трябва да тръгвам. Да ти звънна ли утре вечер?

Кимвам. Той излиза на жегата и потегля, като помахва на татко, който върви по прашната алея. Оставам насаме с тревогите си в кадилака. Вечеря в дома на щатския сенатор. С майка, която ще задава хиляди въпроси. Ще изглежда отчаяна да ме омъжи. Ще говори за попечителски фондове, събрани с отглеждането на памук.

След три мъчително дълги горещи нощи, без да имам каквито и да било вести от Юл Мей или други прислужници, Стюарт идва у дома направо след срещата си на крайбрежието. На мен вече ми е омръзнало да пиша само бюлетини и статии за рубриката на госпожа Мърна. Изтичвам по стълбите и той ме прегръща, сякаш не сме се виждали от седмици. Стюарт има слънчев загар, който се откроява на фона на бялата му риза, смачкана на гърба от шофирането и с навити ръкави. Както винаги, се усмихва дяволито. Двамата сядаме в противоположните краища на дневната и се взираме един в друг. Чакаме майка да си легне. Татко заспа още по залез. Стюарт не откъсва очи от мен, докато майка не спира да бъбри за жегата и как Карлтън най-сетне е намерил „подходящото момиче“.

— Много се вълнуваме, че ще вечеряме с родителите ти, Стюарт. Предай това на майка си, моля те.

— Да, госпожо.

Той пак ми се усмихва. Харесвам в него толкова много неща. Когато говорим, ме гледа в очите. По дланите му има мазоли, но ноктите му са чисти и изрязани. Обичам да ме докосва с грубите си ръце по врата. И ще излъжа, ако не призная, че се радвам да има с кого да ходя по сватби и сбирки. Да не се налага да понасям погледа на Райли Лийфолт, когато разбере, че пак ще се мъкна с тях. Начумереното му изражение, когато трябва да носи моето палто заедно с това на Елизабет и да ми носи напитки. А сега имам Стюарт. От мига, в който се появява, се чувствам закриляна, освободена. Майка не ме критикува пред него, от страх, че и той може да забележи недостатъците ми. Не ми натяква пред него, защото знае, че ще се държа зле, ще мърморя. Ще намаля шансовете си. За майка всичко това е една голяма игра — да покаже само едната ми страна, да не допуска истинският ми характер да излезе наяве, докато не стане „твърде късно“. Най-накрая в девет и половина майка приглажда полата си, сгъва едно одеяло бавно и прецизно, все едно е скъпо писмо.

— Е, аз ще си лягам. Ще ви оставя вас, младите, насаме. Юджиния — тя хвърля поглед към мен, — няма да стоите до много късно, нали?

Усмихвам се мило. На двайсет и три години съм, по дяволите.

— Разбира се, мамо.

Тя излиза, а ние оставаме седнали, взираме се един в друг и се усмихваме. Чакаме. Майка обикаля из кухнята, затваря някакъв прозорец, налива си вода. След няколко секунди чуваме как вратата на спалнята се затваря с изщракване. Стюарт става и казва:

— Ела тук.

С една крачка стига до мен в другия край на стаята, слага ръцете ми върху бедрата си и ме целува по устните, все едно съм напитката, за която умира цял ден. Чувала съм момичетата да казват, че усещането е, все едно се разтапяш. Но аз имам чувството, че се издигам, сякаш ставам все по-висока и надниквам зад оградата, зървам цветове, които преди не съм виждала. Налагам си да се отдръпна. Имам да му казвам нещо.

— Ела тук, седни.

Сядаме един до друг на дивана. Той пак се опитва да ме целуне, но аз отдръпвам глава. Опитвам се да не гледам как слънчевият загар подчертава сините му очи. Или как прави косъмчетата по ръцете му златисти, изрусели.

— Стюарт… — преглъщам аз, преди да задам въпроса, от който се ужасявам. — Когато беше сгоден, родителите ти разочароваха ли се? Разочароваха ли се, когато се случи… каквото и да се е случило… с Патриша?

Усмивката му веднага помръква. Той ме поглежда:

— Майка беше разочарована. Двете бяха близки.

Вече съжалявам, че съм повдигнала въпроса, но трябва да разбера.

— Колко близки?

Той оглежда стаята.

— Имате ли нещо за пиене тук? Бърбън?

Отивам в кухнята и му наливам в една чаша от бутилката за готвене на Паскагула, и доливам много вода. Стюарт показа още първия път, когато се появи на верандата у нас, че темата за годеницата му е неприятна. Но трябва да знам какво се е случило. Не само от любопитство. Досега не съм имала връзка. Трябва да знам какво може да доведе до окончателна раздяла. Трябва да знам колко правила можеш да нарушиш, преди да те зарежат, и на първо място — какви точно са тези правила.

— Значи, са били добри приятелки, така ли? — питам го аз. След две седмици ще се запозная с майка му. Мама вече е планирала пазаруване в „Кенингтънс“ за утре.

Той отпива голяма глътка и се намръщва.

— Събираха се да обменят градинарски съвети и да обсъждат кой за кого се оженил. — Вече няма и следа от дяволитата му усмивка. — Майка доста се разстрои, след като… всичко приключи.

— Значи, ще ме сравнява с Патриша, така ли?

Стюарт примигва за миг:

— Вероятно.

— Прекрасно. Нямам търпение.

— Майка просто… иска да ме предпази. Тревожи се, че пак ще ме наранят — извръща поглед той.

— Къде е Патриша сега? Още ли живее тук, или…

— Не. Замина. Премести се в Калифорния. Може ли сега да говорим за нещо друго?

Въздъхвам и се облягам назад на дивана.

— Родителите ти поне знаят ли какво точно се е случило? Имам предвид, аз имам ли право да знам? — Защото у мен се надига гняв, че той не иска да ми сподели нещо толкова важно.

— Скийтър, казах ти, че не обичам да говоря за… — но в същия миг стисва зъби и продължава по-тихо: — Татко знае само част от случилото се. Майка знае цялата история, както и родителите на Патриша. Тя самата, разбира се, също знае. — Той допива питието си. — Ясно е, че тя знае много добре какво направи.

— Стюарт, искам да знам само за да не допусна същата грешка.

Той ме поглежда и се опитва да се засмее, но от устата му излиза по-скоро ръмжене.

— Ти никога не би направила онова, което тя ми стори.

— Какво? Какво е направила?

— Скийтър — въздъхва той и оставя чашата си. — Уморен съм. Най-добре да се прибирам.

На следващата сутрин влизам в горещата кухня, ужасена от предстоящия ден. Майка е в стаята си и се приготвя за обикалянето по магазините, за да си купим дрехи за вечерята у семейство Уитуърт. Нося сини джинси и размъкната блуза.

— Добро утро, Паскагула.

— Добро утро, госпожице Скийтър. Обичайната закуска ли искате?

— Да, ако обичаш.

Паскагула е дребна и пъргава. Миналия юни й казах, че обичам кафето си без захар и препечената филийка тънко намазана с масло, и не се наложи да й го повтарям повече. В това отношение прилича на Константин — никога не забравя какво предпочитаме. Чудя се колко ли закуски на бели жени са се запечатали в мозъка й. Чудя се какво ли е цял живот да се опитваш да помниш предпочитанията на други хора за маслото върху филията, количеството кола за гладене и смяната на чаршафите. Паскагула сервира кафето на масата пред мен. Не ми го подава в ръка. Ейбълийн ми каза, че не се прави така, защото ръцете ни може да се докоснат. Не си спомням как Константин сервираше напитки.

— Много ти благодаря — казвам й аз.

Тя примигва за секунда, после се усмихва леко.

— Няма защо.

Осъзнавам, че сега за пръв път някой й благодари искрено. Изглежда смутена.

— Скийтър, готова ли си? — провиква се майка от коридора.

Извиквам в отговор, че съм готова. Изяждам си филийката с надеждата, че пазаруването ще приключи бързо. Надраснала съм с десет години времето, в което майка да ми избира дрехи. Вдигам очи и забелязвам, че Паскагула ме наблюдава от мивката. Когато вижда, че я гледам, тя извръща поглед. Преглеждам оставения на масата „Джаксън джърнъл“. Следващата рубрика на госпожа Мърна излиза чак другия понеделник и в нея ще бъдат разбулени мистериите на петната от котлен камък. В раздела за национални новини има статия за някакво ново хапче, наречено „Валиум“, „което помага на жените да се справят с предизвикателствата на ежедневието“. Боже, в момента бих изпила десет такива. Вдигам очи и се изненадвам, че Паскагула стои до мен.

— Какво… искаш ли нещо, Паскагула? — питам я аз.

— Трябва да ви кажа нещо, госпожице Скийтър. За онова…

— Не можеш да ходиш в „Кенингтънс“ с гащеризон — заявява майка от прага. Паскагула изчезва като дим, вече се е върнала на мивката и опъва черния гумен маркуч от кранчето на чешмата до съдомиялната. — Качи се горе и си облечи нещо подходящо.

— Майко, ще ходя така. Какъв е смисълът да се глася, за да си купувам нови дрехи?

— Юджиния, моля те, не усложнявай нещата още повече. Майка се връща в спалнята, но знам, че разговорът не е приключил.

Свистенето на съдомиялната изпълва стаята. Подът под босите ми крака вибрира, а подрънкването на машината е успокояващо, достатъчно силно, че да заглуши разговор. Поглеждам към Паскагула на мивката.

— Искаше ли да ми кажеш нещо, Паскагула? — питам я аз.

Паскагула хвърля поглед към вратата. Дребна е като дете, на практика на половината на моя ръст. Много е боязлива и аз навеждам глава, когато говоря с нея. Тя се приближава мъничко.

— Юл Мей ми е братовчедка — казва Паскагула на фона на шума от машината. Шепне, но сега не изглежда никак плаха.

— Аз… не знаех.

— Близки роднини сме и тя през седмица наминава да ме види у дома. Тя ми каза какво правите. — Паскагула присвива очи и аз очаквам да ми каже да оставя братовчедка й на мира.

— Променяме имената. Казала ти е и това, нали? Не искам никой да си има неприятности.

— Тя рече, че в неделя ще ви помогне. Опитала се да звънне на Ейбълийн, но не я намерила. Щях да ви кажа по-рано, но… — тя отново поглежда към вратата.

Смаяна съм.

— Така ли? Наистина ли? — Ставам от масата. Макар да знам, че не е разумно, не се сдържам и я питам:

— Паскагула, искаш ли… и ти да помогнеш с историите?

Тя ме поглежда спокойно. — Искате да кажете, да разправям какво е да работя при… майка ви?

Споглеждаме се и вероятно си мислим едно и също. Колко неудобно ще бъде за нея да разказва и колко неудобно ще е за мен да слушам.

— Не за майка — казвам бързо аз. — За предишни места, на които си работила.

— Това е първата ми работа като домашна помощница. Преди сервирах обяда в Дома за стари дами. Преди да го преместят във Флоууд.

— И искаш да кажеш, че майка не е възразила, че нямаш опит като домашна помощница?

Паскагула забива поглед в покрития с червен балатум под и казва, отново плахо:

— Никой друг не искаше да работи при нея. Не и след онази случка с Константин.

Внимателно поставям ръка на масата.

— А ти какво мислиш за случилото се?

Лицето на Паскагула става безизразно. Тя примигва няколко пъти и ми става ясно, че ме е надхитрила:

— Нищо не знам за това. Само исках да ви кажа какво рече Юл Мей. — Тя отива до хладилника, отваря го и надниква вътре.

Изпускам дълга и дълбока въздишка. Всяко нещо с времето си.

Пазаруването с майка не е толкова непоносимо както обикновено, вероятно заради добрата новина от Юл Мей. Майка седи на един стол в нишата с пробните, а аз се спирам на първия костюм, който пробвам — от светлосин памучен плат, с обла яка на сакото. Оставяме го в магазина, за да отпуснат подгъва. Изненадвам се, че майка не пробва нито една дреха. Само след половин час казва, че е уморена, и на връщане към Лонглийф карам аз. Майка отива направо в спалнята, за да полегне. След като се прибираме, се обаждам у Елизабет с разтуптяно сърце, но телефона вдига самата Елизабет. Нямам смелост да попитам за Ейбълийн. След случката с чантата си обещах да внимавам повече. Изчаквам до вечерта с надеждата, че Ейбълийн ще си е вкъщи. Сядам на кутията от брашно и заравям пръсти в чувал с ориз. Тя вдига след първото иззвъняване.

— Тя ще ни помогне, Ейбълийн. Юл Мей се съгласи!

— Моля? Кога разбрахте?

— Днес следобед. Паскагула ми каза. Юл Мей не е успяла да се свърже с теб.

— Божке, бяха ми спрели телефона, защото закъснях със сметката този месец. Говорихте ли с Юл Мей?

— Не, реших, че ще е по-добре първо ти да говориш с нея.

— Странна работа. Днес следобед се обадих от работа в къщата на госпожа Хили, но тя рече, че Юл Мей вече не работи при нея, и затвори. Разпитвам насам-натам, но никой нищичко не знае.

— Хили я е уволнила ли?

— Не знам. Надявам се, че е напуснала.

— Ще се обадя на Хили и ще разбера. Боже, надявам се Юл Мей да е добре.

— А сега, след като телефонът ми пак работи, аз ще се опитам да се обадя на Юл Мей.

Звъня у Хили четири пъти, но никой не вдига. Накрая се обаждам на Елизабет и тя ми казва, че Хили е заминала за Порт Гибсън и ще се върне утре. Бащата на Уилям бил болен.

— Нещо случило ли се е с… прислужницата й? — питам възможно най-небрежно аз.

— Всъщност тя спомена нещо за Юл Мей, но после каза, че закъснява и трябва да пренесе багажа в колата.

През останалата част от вечерта седя на верандата и репетирам въпросите, притеснена какво ли ще разкрият историите на Юл Мей за Хили. Въпреки разногласията помежду ни, Хили си остава една от най-близките ми приятелки. Но книгата, която сега ще получи нов тласък, е по-важна от всичко. В полунощ лягам на походното легло. Навън, зад мрежата, свирят щурци. Тялото ми потъва в тънкия дюшек и усещам пружините. Краката ми висят от края на леглото, помръдват нервно и изпитвам облекчение за пръв път от месеци. Една прислужница е, не са дванайсет, но поне още една се съгласи.

На следващия ден сядам пред телевизора и гледам новините в дванайсет на обяд. Чарлс Уоринг ми съобщава, че шейсет американски войници са били убити във Виетнам. Натъжавам се. Шейсет души, загинали далеч от всички хора, които са обичали. Струва ми се, че се разстройвам толкова заради Стюарт, но Чарлс Уоринг изглежда странно въодушевен от цялата работа. Взимам цигара и я оставям обратно. Опитвам се да не пуша, но се притеснявам за довечера. Майка само ми натяква за пушенето и аз самата знам, че е добре да ги откажа, но все пак от цигарите не се умира. Ще ми се да разпитам Паскагула какво точно й е казала Юл Мей, но тази сутрин Паскагула се обади да каже, че имала някакъв проблем и ще успее да дойде чак следобед. Чувам как майка помага на Джеймсо да приготви сладолед на задната веранда. Дори и тук, в предната част на къщата, се чува звукът от чупенето на лед и хрущенето на захар. От сладкия звук ми се дояжда, но знам, че ще стане готов чак след часове. Разбира се, никой не прави сладолед по пладне в горещ ден, тъй като тази работа обикновено се върши нощем, но майка си е наумила, че ще приготви сладолед от праскови, и жегата няма да я спре.

Надниквам на задната веранда. Големият сребърен съд за приготвяне на сладолед е студен и запотен. Подът на верандата вибрира. Джеймсо седи на обърната с дъното нагоре кофа, с машината между коленете си и върти дървената дръжка с ръкавици на ръцете. От кладенчето със сух лед се вдига пара.

— Паскагула дойде ли вече? — пита майка, докато налива сметана в машината.

— Още не е — отвръщам аз. Майка се поти. Прибира освободилите се кичури коса зад ухото си.

— Дай да те отменя малко, мамо. Струва ми се, че ти е горещо.

— Не знаеш как се прави. Аз трябва да свърша тази работа — отвръща тя и ми махва с ръка да се прибирам вътре.

По новините Роджър Стикър стои пред пощата на Джаксън със същата глупава усмивка на лицето като военния репортер.

— … тази модерна система за адресиране се нарича п-п-пощенски код, точно така, повтарям п-п-пощенски код, който представлява пет цифри, които се изписват в долния край на плика за писма… — Той вдига едно писмо и ни показва къде трябва да напишем цифрите.

Един беззъб мъж с гащеризон заявява:

— Никой няма да използва тези цифри. Хората още не могат да свикнат с телефона.

Чувам входната врата да се затваря. След минута Паскагула влиза в дневната.

— Майка е на задната веранда — казвам й аз, но Паскагула не се усмихва, дори не ме поглежда. Просто ми дава малък плик с писмо.

— Тя щеше да го пусне по пощата, но аз й рекох, че ще ви го донеса. Писмото е адресирано до мен, но името на подателя не е написано. Да не говорим за пощенски код.

Паскагула се отправя към задната веранда. Отварям писмото. Написано е с черен химикал, върху правите сини редове на лист от ученическа тетрадка:

„Уважаема госпожице Скийтър, Пиша ви, да ви кажа колко съжалявам, че няма да мога да ви помогна с историите. Няма да мога и искам лично да ви разкажа защо. Както знаете, работех при една ваша приятелка. Там не ми харесваше и много пъти ми се е искало да напусна, но все ме беше страх. Страхувах се, че заради нея няма да си намеря друга работа. Вероятно не знаете, че след като завърших гимназия, постъпих в колеж. Щях да завърша, но реших да се омъжа. Едно от малкото неща, за които съжалявам в живота си, е, че не се дипломирах. Имам двама сина близнаци, заради които обаче си струваше да се откажа. От десет години със съпруга ми събираме пари, за да ги изпратим в колежа «Тугалу», но колкото и усърдно да се трудехме, не успяхме да съберем достатъчно и за двете момчета. Синовете ми са еднакво умни и еднакво силно желаят да получат образование. Разполагаме с пари да изпратим само единия, и ви питам, как да избереш кой от близнаците да отиде да учи и кой да започне работа във фабриката за катран? Как да кажеш на едното си дете, че го обичаш колкото другото, при условие че си решил то да не получи шанс в живота? Няма как. Намирате някакъв начин. Какъвто и да било. Предполагам, че можете да приемете това писмо и като признание.

Откраднах от онази жена. Един грозен рубинен пръстен, който се надявах, че ще покрие остатъка от таксата за обучение. Пръстен, който тя никога не слагаше, и имах чувството, че ми дължи за всичко, на което бях подложена, докато работех при нея.

Сега, разбира се, нито един от синовете ми няма да отиде в колеж. Почти всичките ни спестени пари ще отидат за глобата, наложена от съда.“

Искрено ваша Юл Мей Крукъл

Женско отделение

Щатски затвор на Мисисипи.

Затворът. Побиват ме тръпки. Оглеждам се за Паскагула, но тя е излязла от стаята. Искам да я попитам кога се е случило, как се е случило толкова бързо, по дяволите? Какво може да се направи? Но Паскагула е навън и помага на майка. Там не можем да говорим.

Призлява ми, повдига ми се. Изключвам телевизора. Мисля си как Юл Мей е седяла в килията, докато е писала писмото. Обзалагам се дори че знам за кой пръстен говори — майката на Хили й го подари за осемнайсетия й рожден ден. Преди няколко години Хили го занесе на бижутер, за да провери колко струва, и разбра, че камъкът дори не е рубин, а гранат, и няма почти никаква стойност. Хили повече не сложи пръстена.

Ръцете ми се свиват в юмруци. Звукът от разбиването на сладоледа прилича на трошене на кости. Отивам в кухнята да изчакам Паскагула, за да получа отговори. Ще кажа на татко. Ще го попитам дали може да направи нещо. Дали познава някой адвокат, който да й помогне.

Същата вечер в осем часа се качвам по стъпалата пред вратата на Ейбълийн. Тази вечер трябваше да е първото интервю с Юл Мей и въпреки че няма да можем да го направим, реших да дойда. Вали и духа силен вятър, и съм загърнала себе си и чантата плътно с дъждобран. Мислех си да се обадя на Ейбълийн и да поговорим за случилото се, но не се осмелих. Вместо това буквално замъкнах Паскагула на горния етаж, за да не види майка, че си говорим, и я разпитах.

— Юл Мей си имаше много добър адвокат — каза Паскагула. — Но всички разправят, че жената на съдията е добра приятелка на госпожа Холбрук и че по принцип присъдата за дребна кражба е шест месеца, но госпожа Холбрук успяла да ги накара да й дадат четири години. Процесът приключил без време.

— Мога да говоря с татко. Той може да се опита да й намери… бял адвокат.

Паскагула поклати глава:

— Нейният адвокат беше бял.

Почуквам на вратата на Ейбълийн и ме обзема срам. Не бива да мисля за собствените си проблеми, след като Юл Мей е в затвора, но знам какво означава това за книгата. Щом прислужниците се страхуваха да помогнат вчера, сигурна съм, че днес ще са ужасени. Вратата ми отваря негър с искрящо бяла якичка на свещеник. Чувам Ейбълийн да казва:

— Всичко е наред, отче.

Той се поколебава, но се отмества и ме пуска да вляза. Пристъпвам вътре и виждам най-малко двайсет чернокожи, изпълнили малката дневна и хола. Няма къде да падне игла. Ейбълийн е донесла столовете от кухнята, но повечето хора стоят прави. В ъгъла забелязвам Мини, застанала неподвижно с униформата си. Разпознавам седналата до нея Лувиния, прислужницата на Лу Ан Темпълтън, но всички останали са ми непознати.

— Здравейте, госпожице Скийтър — прошепва Ейбълийн. Тя още е с бялата си униформа и белите ортопедични обувки.

— Да се върна ли по-късно? — питам аз шепнешком и соча с палец зад гърба си.

Ейбълийн поклаща глава.

— Нещо ужасно се случи с Юл Мей.

— Знам — отвръщам аз.

В стаята е тихо, с изключение на някое и друго покашляне. Изскърцва стол. Върху масата на малки купчинки са натрупани сборници с псалми.

— Разбрах чак днес — казва Ейбълийн. — Арестували са я в понеделник, вкарали я в дранголника във вторник. Разправят, че целият процес продължил петнайсет минути.

— Тя ми изпрати писмо — отвръщам аз. — В него ми разказва за синовете си. Паскагула ми го донесе.

— А каза ли ви, че й оставало да събере само още седемдесет и пет долара за колежа? Помолила госпожа Хили за заем. Казала й, че ще й връща по малко всяка седмица, но госпожа Хили й отказала. Рекла й, че истинските християни не дават милостиня на онези, които са здрави и прави. Казала й, че е по-благородно да ги оставиш сами да се научат как да се справят с проблемите си.

Боже, представям си как Хили е дръпнала тази проклета реч. Едва се осмелявам да погледна Ейбълийн в очите.

— Но от църквата взеха решение. Ще изпратят и двете момчета в колеж. В стаята цари пълна тишина и се чува само нашето шептене с Ейбълийн.

— Мога ли да направя нещо. С какво мога да помогна? С пари или…

— Не. Църквата вече състави план как да плати на адвоката. За да продължи да я защитава, когато подаде молба за пускане под гаранция — Ейбълийн свежда глава.

Сигурна съм, че е от скръб за Юл Мей, но подозирам, че и на нея й е ясно, че с книгата е свършено.

— Момчетата ще са в последния курс, когато тя излезе. Съдът й даде четири години и петстотин долара глоба.

— Много съжалявам, Ейбълийн — казвам аз. Оглеждам хората в стаята, свели глави, все едно мога да ги изгоря само с поглед. Навеждам очи.

— Онази вещица! — изръмжава Мини от другия край на дивана, а аз потрепервам и се надявам да няма предвид мен. — Дяволът е изпратил Хили Холбрук, за да съсипе живота на колкото се може повече хора! — Мини обърсва нос с ръкава си.

— Спокойно, Мини — казва преподобният. — Ще измислим нещо и за нея.

Поглеждам към измъчените лица и се чудя какво ли може да е това нещо. В стаята отново настъпва непоносима тишина. Въздухът е горещ и мирише на прегоряло кафе. Чувствам се изключително странно тук, в тази къща, където бях започнала да се чувствам почти уютно. Усещам неприязънта и у мен се надига чувство за вина.

Плешивият свещеник избърсва очите си с носна кърпа.

— Ейбълийн, благодаря ти, че ни покани в дома си да се помолим.

Хората започват да се размърдват и да си кимат за лека нощ със сериозни лица. Взимат се чанти, слагат се шапки. Преподобният отваря вратата и отвън нахлува влажен въздух. Една жена с къдрава сива коса и черно палто тръгва след него, но спира на мястото, където стоя аз с чантата си. Дъждобранът й се разтваря и виждам, че носи бяла униформа.

— Госпожице Скийтър — казва тя, без да се усмихва, — ще ви помогна с историите.

Обръщам се и поглеждам Ейбълийн. Тя повдига вежди, отваря уста. Аз се обръщам пак към жената, но тя вече излиза през вратата.

— И аз ще ви помогна, госпожице Скийтър — това го казва друга жена, висока и слаба, със същото сериозно изражение като първата.

— Ами… благодаря — отвръщам аз.

— И аз, госпожице Скийтър. И аз ще ви помогна — минава покрай мен една жена с червен шлифер и дори не ме поглежда в очите.

От следващата започвам да броя. Пет. Шест. Седем. Кимам им, не мога да кажа нищо друго, освен да им благодаря. Благодаря. Да, благодаря на всяка една от тях. Облекчението ми обаче е помрачено, защото се наложи да арестуват Юл Мей, за да се стигне дотук. Осем. Девет. Десет. Никоя от тях не се усмихва, когато минава да ми каже, че ще помогне.

Стаята се опразва и остава само Мини. Тя стои в далечния ъгъл със скръстени на гърдите ръце. След като всички си тръгват, тя вдига глава и погледите ни се срещат само за миг, и тя веднага извръща очи към кафявите пердета, пуснати пред прозореца и закачени с игла. Но аз го забелязвам — потреперването на устните, намека за мекота под целия й гняв. Мини ги е убедила.

Тъй като всички бяха някъде на почивка, клубът ни по бридж не се е събирал от месец. В сряда се срещаме в дома на Лу Ан Темпълтън, поздравяваме се с потупвания по ръцете и си повтаряме колко се радваме да се видим.

— Лу Ан, горката ти, с дълги ръкави в тази жега. Екземата ли пак се обажда? — Елизабет задава този въпрос, защото Лу Ан е със сива вълнена рокля в разгара на лятото.

Лу Ан забива засрамено поглед в скута си.

— Да, влошава се.

Но не мога да понеса докосването на Хили, когато тръгва да ме прегръща. Отдръпвам се от нея и тя се прави, че не забелязва. Но по време на играта непрекъснато ми хвърля изпитателни погледи.

— Какво ще правиш сега? — обръща се Елизабет към Хили. — Децата винаги са добре дошли, но…

Преди да дойдем, Хили остави Хедър и Уилям у Елизабет, за да ги гледа Ейбълийн, докато ние играем бридж. Но аз вече знам какво иска да каже с киселата си усмивка Елизабет: тя боготвори Хили, но няма намерение да дели прислужницата си с никого.

— Знаех си, знаех си, че това момиче е крадла, от деня, в който започна работа — докато разказва историята с Юл Мей, Хили очертава голям кръг с ръце, за да покаже колко огромен е бил камъкът, колко невъобразимо скъп е „рубинът“. — Хванах я да взима млякото, след като му изтече срокът на годност, а така се започва. Първо прах за пране, после преминават към кърпите и палтата. Преди да се усетиш, вече задигат шноли за коса и ги разменят за чаша алкохол. Бог знае какво още е взела.

Потискам порива да счупя всеки от пърхащите й пръсти и си държа езика зад зъбите. Нека си мисли, че всичко е наред. Така е по-добре за всички. След играта се прибирам вкъщи, за да се подготвя за срещата у Ейбълийн довечера, облекчена, че у дома няма жива душа. Прелиствам набързо съобщенията за мен, които Паскагула е записала. Търсила ме е Патси, партньорката ми за тенис, Силия Фут, която почти не познавам. Защо съпругата на Джони Фут ще ми се обажда? Мини ме накара да се закълна, че няма да й звъня, а и без това нямам време да се замислям. Трябва да се подготвя за интервютата.

В шест часа същата вечер седя на кухненската маса у Ейбълийн. Уговорихме се да идвам всяка вечер, докато приключим. На всеки два дни различна чернокожа жена ще почуква на задната врата на Ейбълийн, ще сяда с мен на масата и ще разказва историите си. Единайсет прислужници се съгласиха да говорят с нас, без да броим Ейбълийн и Мини. Това прави общо тринайсет, а госпожа Щайн поиска дванайсет, така че ми се струва, че извадихме късмет. Ейбълийн седи в дъното на кухнята и слуша.

Първата прислужница се казва Алис. Не питам за фамилни имена. Обяснявам на Алис, че пиша книга с истинските истории на прислужници и техните преживявания по време на работата им при бели семейства. Подавам й плик с четирийсет долара, спестени от рубриката на госпожа Мърна, от джобните ми пари, от парите, които майка ми пъха насила в ръцете ми за козметик, на който аз така и не ходя.

— Има голяма вероятност изобщо да не публикуват книгата — казвам на всяка от тях — и дори да я публикуват, от нея ще изкараме много малко пари. Първия път, когато казвам тези думи, навеждам засрамено глава, без да знам защо. Тъй като съм бяла, имам чувството, че е мой дълг да им помагам.

— Ейбълийн изясни това — казват няколко от тях.

— Не го правя затова. Повтарям им онова, което те вече са обсъдили помежду си. Че не бива да казват на никого извън групата. Имената им ще бъдат променени на хартия, както и името на града и имената на семействата, при които са работили. Ще ми се да можех като последен въпрос да вмятам: „Случайно познаваше ли Константин Бейтс?“, но съм убедена, че Ейбълийн ще ме разубеди. И бездруго са достатъчно уплашени.

— Сега с Юла ще имате чувството, че се опитвате да отворите умряла мида — Ейбълийн ме подготвя за всяко от интервютата. И тя се страхува колкото мен, че ще ги уплаша още преди да са започнали.

— Не се притеснявайте, ако не говори много.

Юла, умрялата мида, започва да говори, още преди да е седнала на стола, преди да съм й обяснила каквото и да било, и не млъква до десет часа същата вечер.

— Когато ги помолих, ми увеличиха заплатата. Когато ми трябваше къща, ми купиха. Доктор Тъкър лично дойде у дома и извади куршум от ръката на мъжа ми, защото се страхуваше, че Хенри ще пипне нещо в болницата за чернокожи. Работя при доктор Тъкър и госпожа Сиси от двайсет и четири години. Те се отнасят добре с мен. Мия косата на госпожата всеки петък. Никога не съм виждала тази жена сама да си мие косата — Юла спира за пръв път от цялата вечер с унило и разтревожено изражение. — Ако умра преди нея, не знам как госпожа Сиси ще си мие косата.

Опитвам се да не се усмихвам твърде широко. Не искам да събудя някакви подозрения. Алис, Фани Еймъс и Уини са боязливи, имат нужда от подканяне, не вдигат очи от скутовете си. Флора Лу и Клиънтин се отпускат и бълват думите, докато аз пиша колкото мога по-бързо и ги моля през пет минути да говорят малко по-бавно. Много от историите са тъжни, горчиви. Това го очаквах. Но има и изненадващо хубави истории. А всяка една от прислужниците по някое време се обръща към Ейбълийн, сякаш за да попита: „Сигурна ли си? Наистина ли мога да кажа това на тази жена?“

— Ейбълийн? Какво ще стане, ако… издадат книгата и хората разберат кои сме? — пита плахата Уини. — Какво мислиш, че ще ни сторят?

Погледите ни образуват триъгълник в кухнята — всяка от нас гледа другата. Поемам си дълбоко въздух, готова да я уверя, че действаме изключително предпазливо.

— На братовчедката на мъжа ми… й изтръгнаха езика. Преди доста време беше. Защото говорила с някакви хора от Вашингтон за Клана. Мислите ли, че и на нас ще ни изтръгнат езиците? Защото говорим с вас?

Не знам какво да й кажа. Езици… Боже, това не ми бе минавало през ум. Само затвор и може би, скалъпени обвинения или глоби.

— Аз… ние внимаваме изключително много — отвръщам аз, но думите ми звучат плоско и неубедително. Поглеждам Ейбълийн, но и тя изглежда разтревожена.

— Няма как да знаем, докато книгата не излезе, Уини — казва тихичко Ейбълийн. Но няма да е като онези неща, дето ги дават по новините. Белите жени действат различно от мъжете.

Поглеждам към Ейбълийн. Досега никога не ми е споделяла подробно какво мисли, че ще стане. Искам да сменя темата. Няма да имаме никаква полза, ако обсъждаме този въпрос.

— Не — поклаща глава Уини. — Предполагам, че си права. Дори си мисля, че бялата жена може да свърши по-лоши неща.

— Къде отиваш? — пита ме майка от дневната.

Държа чантата си и ключовете от пикапа. Продължавам да вървя към вратата.

— На кино — отговарям.

— Нали снощи ходи на кино. Ела тук, Юджиния.

Връщам се заднишком и заставам на прага. Язвата на майка се е обострила. На вечеря яде само пилешки бульон и й съчувствам. Татко си легна преди час, но не мога да остана при нея.

— Съжалявам, майко, закъснявам. Искаш ли да ти донеса нещо? — На кой филм и с кого ще ходиш? Тази седмица излизаш почти всяка вечер.

— С… няколко приятелки. Ще се прибера до десет. Добре ли си?

— Добре съм — въздъхва тя. — Хайде, излизай.

Тръгвам към колата с чувство за вина, защото оставям майка сама, когато се чувства зле. Слава Богу, че Стюарт е в Тексас, защото се съмнявам, че бих могла да излъжа и него толкова лесно. Когато дойде преди три вечери, седнахме на люлката на верандата и слушахме щурците. Толкова бях уморена от работата до късно предишната вечер, че едва си държах очите отворени, но не исках той да си тръгва. Лежах с глава в скута му. Протегнах ръка и го погалих по наболата брада.

— Кога ще ми дадеш да прочета какво пишеш? — попита той.

— Можеш да прочетеш рубриката на госпожа Мърна. Миналата седмица написах страхотна статия за плесента.

Той поклати глава с усмивка.

— Не, искам да прочета какво мислиш ти. Убеден съм, че не е свързано с домакинска работа.

Тогава се замислих дали е разбрал, че крия нещо от него. Уплаших се, че може да разбере за историите, и се развълнувах, че дори се интересува какво пиша.

— Когато си готова. Няма да те пришпорвам — рече Стюарт.

— Може би някой ден ще ти дам да прочетеш нещо — отвърнах аз със затварящи се очи.

— Заспивай, скъпа — каза той, докато нежно отмяташе косата от лицето ми. — Нека просто поседя тук с теб.

Тъй като през следващите шест дни Стюарт няма да е в града, мога да се съсредоточа изцяло върху интервютата. Всяка вечер тръгвам към дома на Ейбълийн също толкова притеснена, колкото и първия път. Жените са високи, ниски, черни като асфалт или кафяви като карамел. Казват, че ако кожата ти е твърде бяла, никога няма да те вземат на работа. Колкото по-черна е, толкова по-добре. Понякога разговорите се въртят около битови теми, оплакват се колко ниско е заплащането, от дългото работно време, от разглезени деца. Но разказват и как бели бебета са умирали в ръцете им. С онзи мек, празен поглед в още сините им очи.

— Оливия, така се казваше. Мъничкото бебче, хванало пръста ми с мъничката си ръчичка, дишаше толкова тежко! — разказва Фани Еймъс при четвъртата ни среща. — Майка й дори я нямаше вкъщи, беше излязла до магазина за ментолов мехлем. В къщата бяхме само аз и таткото. Той не ми даваше да я оставя, рече ми да я държа, докато дойде докторът. Бебето изстина в ръцете ми.

Към белите жени изпитват неприкрита омраза, но има и случаи на необяснима обич. Фей Бел, полупарализирана и със сивкава кожа, не помни дори на колко години е. Нейните истории се разгръщат като мека коприна. Разказва как се е крила в един парен котел с малко бяло момиче, докато войници от Севера тършували из къщата. Преди двайсет години държала в прегръдките си същото бяло момиче, вече стара жена, докато умирало. Двете заявили, че се обичат като най-добри приятелки. Заклели се, че смъртта няма да промени това. Че цветът няма никакво значение. Синът на бялата жена още плаща наема на Фей Бел. А когато има сили, Фей Бел понякога ходи и чисти кухнята му.

Петото ми интервю е с Лувиния. Тя е прислужницата на Лу Ан Темпълтън и я разпознавам, защото ни е сервирала по време на игрите на бридж. Лувиния ми разказва как внукът й Робърт бил ослепен по-рано тази година от бял мъж, защото влязъл в тоалетната за бели. Спомням си, че четох за случая във вестника, а Лувиния кима и ме чака да я настигна на пишещата машина. В гласа й не се долавя никакъв гняв. Научавам, че Лу Ан, която намирам за скучна и празноглава и на която никога не съм обръщала особено внимание, е пуснала Лувиния в платен отпуск за две седмици, за да помогне на внука си. През тези четиринайсет дни е носила ястия в дома на Лувиния седем пъти. Закарала Лувиния до болницата за чернокожи, когато се обадили да й кажат за Робърт, и чакала там с нея шест часа, докато приключи операцията.

Лу Ан никога не ни е споменавала за това. И напълно разбирам защо. Чувам и гневни истории за бели мъже, които са се опитвали да ги докосват. Уини разказва как многократно е била насилвана. Клиънтин каза, че се е борила, докато не му разкървавила лицето, и той не й посегнал повече. Но най-вече ме изненадва как обичта и презрението съществуват рамо до рамо. Повечето от прислужниците получават покани за сватбите на белите деца, но само ако носят униформи. Тези неща вече ги знам, но сега, когато ги чувам от устите на чернокожите, имам чувството, че ги научавам за пръв път. Не успяваме да продумаме няколко минути след като Гретчен си тръгва.

— Да минем нататък — казва Ейбълийн. — Тази няма да… я броим. Гретчен е първа братовчедка на Юл Мей. Беше на груповата молитва у Ейбълийн преди няколко седмици, но ходи в друга църква. — Не разбирам защо се съгласи, след като…

Искам да се прибирам. Сухожилията на врата ми са схванати. Пръстите ми треперят от печатането и от думите на Гретчен.

— Съжалявам, нямах представа, че ще направи така. — Не си виновна ти — отвръщам аз. Искам да я попитам колко от онова, което Гретчен каза, е вярно. Но не мога. Не мога да погледна Ейбълийн в очите. Бях обяснила на Гретчен „правилата“, също както на останалите. Гретчен се бе навела напред на стола си. Помислих си, че обмисля каква история да разкаже. Но тя заяви:

— Вижте се само. Поредната бяла жена, която се опитва да изкара някой долар на гърба на чернокожите. Хвърлих поглед към Ейбълийн, без да съм сигурна как да отговоря. Не изясних ли въпроса с парите? Ейбълийн килна глава, все едно не беше сигурна, че е чула правилно.

— Да не мислите, че някой ще прочете това? — разсмя се Гретчен. Изглеждаше спретната в униформата си. Червилото й беше в същия розов цвят, който използвахме аз и приятелките ми. Беше млада. Говореше равно и внимателно, като бял човек. Не знам защо, но това само ме накара да се почувствам по-зле. — Всички чернокожи жени, с които сте говорили, се държаха много мило, нали?

— Да — отвърнах аз. — Бяха много мили.

Гретчен ме погледна право в очите.

— Те ви ненавиждат. Знаете го, нали? Мразят всичко у вас. Но вие сте толкова тъпа, че си мислите, че им правите услуга.

— Никой не те е задължавал — казах й аз. — Ти сама поиска…

— Знаете ли кое е най-милото нещо, което бяла жена е правила за мен? Да ми даде коричката от хляба си. Черните жени, които идват тук, ви въртят номер. Никога няма да ви кажат истината, госпожо.

— Нямаш представа какви неща ми казват другите жени — отвръщам аз. Изненадвам се колко силен е гневът ми и как бързо ме обзема.

— Кажете я, госпожо, кажете думата, за която се сещате всеки път, когато някоя от нас влезе през вратата. Чернилка.

Ейбълийн стана от стола си.

— Достатъчно, Гретчен. Отивай си вкъщи.

— Знаеш ли какво, Ейбълийн? Ти си също толкова тъпа, колкото и тя — рече Гретчен.

Стъписах се, когато Ейбълийн й посочи вратата и изсъска:

— Махай се от дома ми!

Гретчен си тръгна, но през мрежата на вратата ми хвърли толкова разярен поглед, че ме побиха тръпки.

Две вечери по-късно срещу мен сяда Кали. Тя има къдрава коса, почти изцяло посивяла. На шейсет и седем години е и още е с униформа. Тя е едра, тежка жена и тялото й прелива от стола. Още съм нервна заради разговора с Гретчен. Чакам Кали да си разбърка чая. В ъгъла на кухнята стои една пазарска чанта. Пълна е с дрехи, а отвън стърчи бял панталон. Къщата на Ейбълийн винаги е подредена. Не знам защо не мести тази торба. Кали заговаря бавно, а аз започвам да пиша, благодарна, че не бърза. Взира се зад гърба ми, все едно зад мен има киноекран, на който прожектират случките, които описва.

— Работих при госпожа Маргарет трийсет и осем години. Момиченцето й имаше колики и спираше да я боли само когато я държех на ръце. Затова си направих нещо като люлка. Завързвах я на кръста си и я разнасях навсякъде със себе си цяла година. Това бебе ми потроши гърба. Всяка вечер си слагах лед и още го правя. Но много обичах момиченцето. Обичах и госпожа Маргарет.

Кали отпива от чая си, докато запиша последните й думи. Вдигам очи и тя продължава:

— Госпожа Маргарет все ме караше да си слагам мрежичка на главата, защото знаела, че чернокожите не си мият косите. Броеше всички сребърни прибори, след като ги лъснех. Когато трийсет години по-късно госпожа Маргарет умря от женски проблеми, отидох на погребението й. Съпругът й ме прегърна и плака на рамото ми. Накрая ми даде плик. В него имаше писмо от госпожа Маргарет, в което пишеше: „Благодаря ти, че облекчи болките на бебето ми. Никога не забравих това.“

Кали сваля очилата си с черни рамки и избърсва очи.

— Ако някоя бяла дама прочете историята ми, това искам да разбере. Как да каже благодаря, ама искрено, когато си спомни какво е направил някой за нея — поклаща тя глава и навежда очи към издрасканата маса, — толкова е хубаво.

Кали поглежда към мен, но нямам сили да срещна очите й.

— Нуждая се само от минутка — казвам аз. Подпирам челото си с ръка. Сещам се за Константин. Така и не й благодарих, не и истински. Не ми беше и минавало през ум, че няма да имам възможност.

— Добре ли сте, госпожице Скийтър? — пита Ейбълийн. — Да… добре съм — отвръщам аз. — Да продължим.

Кали започва следващата си история. Жълтата кутия от обувки „Доктор Шол“ стои на шкафа зад нея, пълна с пликове за писма. Освен Гретчен, всички останали десет жени помолиха парите им да отидат за образованието на синовете на Юл Мей.

Глава 20

Семейство Филън стои нервно и чака на тухлените стълби пред дома на щатския сенатор Уитуърт. Къщата се намира в центъра на града, на улица „Норт“. Продълговата е, с бели колони и както си му е редът, обрамчена с азалии. Една златиста табелка гласи, че е историческа забележителност. Въпреки яркото слънце, в шест часа следобед блещукат газови фенери.

— Майко — прошепвам, защото имам чувството, че не съм й го повторила достатъчно пъти. — Моля те, умолявам те, не забравяй онова, за което говорихме.

— Казах ти, че няма да го споменавам, скъпа. — Тя докосва шнолата, с която е прибрана косата й. — Освен ако не е уместно.

Аз съм облечена с новата си синя пола и сако в тон. Татко носи черния си костюм за погребения. Пристегнал е колана си твърде много, за да му е удобно, а да не говорим как изглежда. Майка носи семпла бяла рокля — като провинциална булка, облякла предавана от поколение на поколение одежда, и изведнъж ме обхваща паника, че всички сме прекалено издокарани. Майка ще повдигне темата за попечителския фонд на грозното момиче и ще изглеждаме като селяни на официална обиколка из града.

— Татко, отпусни си малко колана, много си си стегнал панталона.

Той ми се намръщва и свежда очи към панталоните си. Никога през живота си не съм казвала на баща си какво да прави.

Вратата се отваря.

— Добър вечер — кимва ни чернокожа жена с бяла униформа. — Очакват ви.

Пристъпваме във фоайето и първото, което виждам, е полилей, искрящ, разпръскващ ефирна светлина. Вдигам очи към витото стълбище и ме залива усещането, че се намираме в гигантска раковина.

— Здравейте.

Откъсвам очи от чудната гледка. Госпожа Уитуърт изтраква с токчета през фоайето с протегната напред ръка. Носи костюм, подобен на моя, само че ален. Когато кимва, прошарената й руса коса не помръдва.

— Здравейте, госпожо Уитуърт, аз съм Шарлот Бодро Кантрел Филън. Много ви благодарим за поканата.

— За мен е удоволствие — казва тя и се здрависва с родителите ми. — Аз съм Франсин Уитуърт. Добре дошли в нашия дом. После се обръща към мен: — Ти трябва да си Юджиния. Радвам се най-сетне да се запознаем — госпожа Уитуърт ме хваща за раменете и ме поглежда в очите. Нейните са сини, красиви, като студена вода. На техния фон останалата част от лицето й не се отличава с нищо особено. Висока е почти колкото мен със сатенените си обувки на ток.

— Много се радвам да се запознаем — казвам аз. — Стюарт ми е говорил много за вас и сенатор Уитуърт.

Тя се усмихва и плъзва пръсти надолу по ръката ми. Изпъшквам, когато одрасква кожата ми с пръстена си.

— Ето я и нея! — зад госпожа Уитуърт към мен тромаво се приближава висок, широкоплещест мъж. Той ме прегръща силно, а после също толкова бързо ме пуска. — Казах аз на малкия Стю още преди месец да доведе това момиче у дома. Но честно казано — снишава той глас, — той е още малко опарен след онази, другата.

Аз примигвам:

— Приятно ми е да се запознаем, господине. Сенаторът се разсмива силно. — Знаеш, че само се занасям, нали? — казва той и пак ме прегръща мощно, и ме потупва по гърба.

Аз се усмихвам и се опитвам да си поема въздух. Напомням си, че този човек има само синове. После той се обръща към майка, покланя й се сериозно и протяга ръка.

— Здравейте, сенатор Уитуърт — казва майка. — Аз съм Шарлот.

— Приятно ми е да се запознаем, Шарлот. Наричай ме Стули. Всички приятели ме наричат така.

— Сенаторе — стисва здраво ръката му татко. — Благодарим ви за всичко, което направихте за закона за фермите. Много помогнахте.

— Ами как! Онзи Билъпс се опита да си избърше подметките с него и аз му казах, рекох му, Чико, ако Мисисипи няма памук, по дяволите, Мисисипи няма нищо.

Той тупва силно татко по рамото и аз забелязвам колко дребен изглежда баща ми в сравнение с него.

— Заповядайте — казва сенаторът. — Не мога да говоря за политика без напитка в ръка.

Сенаторът излиза с тежки стъпки от фоайето. Татко тръгва след него, а аз изтръпвам, като виждам тънка линия кал отзад на обувката му. Ако се беше избърсал още веднъж на изтривалката, щеше да го махне, но татко не е свикнал да носи хубави мокасини в събота. Майка тръгва след татко, а аз хвърлям един последен поглед на искрящия полилей. Когато се обръщам, зървам как прислужницата ме гледа от вратата. Усмихвам й се и тя кимва. После кимва още веднъж и забива очи в пода.

О! Притеснението се надига в гърлото ми, когато разбирам, че тя знае. Смайвам се колко двойствен е станал животът ми. Та тя би могла да се появи у Ейбълийн и да започне да разказва какво е да обслужва сенатора и жена му.

— Стюарт все още пътува насам от Шривпорт — провиква се сенаторът. — Чух, че подготвя там голяма сделка.

Опитвам се да не мисля за прислужницата и си поемам дълбоко въздух. Усмихвам се, все едно всичко е наред, наред е. Все едно и друг път съм се запознавала с родителите на гаджетата си. Влизаме в приемна с декоративни детайли и зелени кадифени дивани, толкова препълнена с масивни мебели, че подът почти не се вижда. — Какво да ви предложа за пиене? — усмихва се господин Уитуърт, все едно предлага бонбони на деца. Той има голямо, широко чело и рамене на застаряващ футболен защитник. Веждите му са плътни, с остри косми. Когато говори, помръдват.

Татко си поръчва чаша кафе, майка и аз студен чай. Усмивката на сенатора се стопява и той нарежда с поглед на прислужницата да донесе скучните напитки. В ъгъла той налива за себе си и жена си някаква кафява течност. Кадифеният диван изстенва, когато сяда на него.

— Домът ви е прекрасен. Доколкото знам, е основният обект в туристическа обиколка на историческите сгради — казва майка.

Майка си умира да каже това, откакто научи, че са ни поканили на вечеря. Откакто се помня, тя е член на незначителния Съвет за исторически къщи в окръг Риджланд, но нарича къщите от историческата обиколка на Джаксън „фермерски“ в сравнение с техните. — Обличате ли се в костюми и разигравате ли някакви възстановки?

Сенаторът и госпожа Уитуърт се споглеждат. После госпожа Уитуърт се усмихва:

— Тази година не включихме дома си в обиколката. Просто… ни дойде в повече. — Не сте го включили? Но това е една от най-важните къщи в Джаксън! Знам даже, че Шърман[1] заявил, че къщата е твърде хубава, за да я изгорят.

Госпожа Уитуърт само кимва и изсумтява. Тя е с десет години по-млада от майка ми, но изглежда по-възрастна, особено сега, когато прави превзета физиономия.

— Сигурно се чувствате задължени, заради историята… — продължава майка, а аз й хвърлям убийствен поглед да млъкне. За секунда никой не казва нищо, а после сенаторът се разсмива силно:

— Стана малко недоразумение — избоботва той. — Майката на Патриша ван Девендър е председател на съвета и след като… децата се скараха, решихме, че е по-добре да изключим къщата от обиколката.

Хвърлям поглед към вратата и се моля Стюарт да се прибере по-скоро. За втори път става въпрос за нея. Госпожа Уитуърт приканва с поглед сенатора да замълчи.

— Какво да правим, Франсин? Никога повече няма да я споменаваме ли? Построихме проклетата беседка в двора за сватбата.

Госпожа Уитуърт си поема дълбоко въздух и аз си спомням думите на Стюарт, че сенаторът знае само част от историята, но майка му знае всичко. И онова, което знае, трябва да е доста по-сериозно от едно „скарване“.

— Юджиния — усмихва се госпожа Уитуърт, — чух, че искаш да станеш писателка. За какво обичаш да пишеш?

Пак лепвам усмивката на лицето си. От трън, та на глог.

— Водя рубриката на госпожа Мърна в „Джаксън джърнъл“. Излиза всеки понеделник.

— О, мисля, че Беси я чете, нали, Стули? Ще я попитам, като отида в кухнята.

— Е, ако не я е чела преди, сега със сигурност ще започне — засмива се сенаторът. — Стюарт каза, че искаш да се заемеш и с по-сериозни теми. Спряла ли си се на нещо конкретно?

Сега всички гледат в мен, включително прислужницата, която ми поднася чаша чай — друга, не онази на вратата. Не вдигам очи към нея, ужасена, че ще види изражението ми.

— Работя върху няколко…

— Юджиния пише за живота на Иисус Христос — намесва се майка и аз си спомням какво я бях излъгала неотдавна като прикритие за излизанията си вечер. Бях й казала, че „проучвам темата“.

Госпожа Уитуърт кима впечатлено:

— Е, това е достойна тема.

Опитвам се да се усмихна, отвратена от собствения си глас:

— Темата е изключително важна — хвърлям поглед към майка. Тя сияе.

Входната врата се затръшва и всички стъклени лампи издрънчават застрашително.

— Съжалявам, че закъснях — Стюарт влиза с измачкани от колата дрехи и облича морскосиньото си спортно сако.

Всички ставаме и майка му протяга ръце към него, но той идва право при мен. Слага ръце на раменете ми и ме целува по бузата.

— Извинявай — прошепва ми той, а аз въздъхвам облекчено, най-сетне мъничко по-спокойна.

Обръщам се и виждам как майка му се усмихва, все едно току-що съм грабнала най-хубавата й кърпа за гости и съм си избърсала мръсните ръце с нея.

— Сипи си нещо за пиене, синко, и сядай — казва сенаторът.

След като си сипва питие, Стюарт се настанява на дивана до мен, хваща ръката ми и не я пуска. Госпожа Уитуърт хвърля поглед на сплетените ни ръце и казва:

— Шарлот, нека ви разведа с Юджиния из къщата.

През следващите петнайсет минути вървя след майка и госпожа Уитуърт от една натруфена стая в друга. Майка ахва при вида на истинска дупка от куршума на янки в предната гостна. Куршумът още стои в дървото. Върху едно старинно бюро стратегически са разположени писма от войници на Конфедерацията, очила и носни кърпички от времето на Гражданската война. Къщата е олтар на войната между Северните и Южните щати и се чудя какво ли му е било на Стюарт да расте в дом, в който не можеш да пипаш нищо. На третия етаж майка започва да се суети около едно легло с балдахин, на което е спал Робърт Лий[2].

Когато най-накрая стигаме до едно „тайно“ стълбище, аз се застоявам пред семейните снимки, закачени в коридора. Виждам Стюарт и двамата му братя като малки, Стюарт с червена топка в ръце. Стюарт в дрешките си от кръщенето, в ръцете на чернокожа жена с бяла униформа.

Майка и госпожа Уитуърт продължават надолу по коридора, но аз все така разглеждам снимките, защото има нещо изключително мило в детското лице на Стюарт. Бузите му са дебели, а сините му очи, наследени от майка му, сияят по същия начин като сега. Косата му е била почти бяла, като глухарче. На девет или десетгодишна възраст той стои с ловна пушка и патица в ръка. На петнайсет е сниман до убит елен. Вече е хубав, загрубял. Моля се на Господ той никога да не види моите снимки от тази възраст.

Няколко стъпала по-надолу виждам Стюарт на завършването на гимназията, застанал горд с униформата на военно училище. В центъра на стената има празно място, където не е окачена снимка, но върху тапета има очертания на правоъгълник. Там е висяла снимка.

— Достатъчно, татко — чувам напрегнатия глас на Стюарт.

Но в следващия миг вече е тихо.

— Вечерята е сервирана — обявява прислужницата и аз тръгвам обратно към дневната.

Всички влизаме бавно в трапезарията и отиваме до дълга, тъмна маса. Семейство Филън сядат от едната страна, а семейство Уитуърт от другата. Аз съм настанена по диагонал от Стюарт, възможно най-далеч от него. По ламперията има изобразени сцени от периода преди Гражданската война — щастливи негри, които берат памук, коне, дърпащи каруци, белобради държавници на стълбите на щатския капитолий. Чакаме сенатора, който се бави в дневната.

— Идвам ей сега, вие започвайте — чувам дрънкането на лед и оставянето на бутилка два пъти, преди той най-накрая да дойде и да седне начело на масата.

Поднасят ни салата „Уолдорф“. Стюарт поглежда към мен и ми се усмихва през няколко минути. Сенатор Уитуърт се навежда към татко и му казва:

— Знаете ли, не съм от богато семейство. Израснах в окръг Джеферсън, Мисисипи. Баща ми продаваше сушени фъстъци по единайсет цента за половин килограм.

Татко поклаща глава:

— Окръг Джеферсън е един от най-бедните райони.

Виждам как майка си отрязва миниатюрно парченце ябълка. Колебае се, дъвче го дълго и потрепва, когато го преглъща. Не ми позволи да говоря пред родителите на Стюарт за стомашните й болки. Вместо това тя възхитено засипва госпожа Уитуърт с комплименти за храната. Майка гледа на тази вечеря като на важен ход в играта „Може ли дъщеря ми да хване сина ви?“. — Младите много обичат да са заедно — усмихва се майка.

— Стюарт ни идва на гости почти по два пъти седмично.

— Така ли? — отвръща госпожа Уитуърт.

— За мен ще е удоволствие, ако и вие със сенатора дойдете някой път на плантацията за вечеря, после можем да се разходим из овощната градина.

Поглеждам към майка. „Плантация“ е остарял термин, който тя обича да използва, за да придаде малко блясък на фермата, а „овощната градина“ е едно ябълково дърво, което не дава плод. И една круша, проядена от червеи.

Но госпожа Уитуърт е стиснала устни.

— Два пъти седмично ли? Стюарт, нямах представа, че толкова често се прибираш тук.

Вилицата на Стюарт застива във въздуха. Той хвърля невинен поглед към майка си.

— Толкова сте млади — усмихва се госпожа Уитуърт. — Забавлявайте се. Не е нужно да задълбочавате отношенията си толкова бързо.

Сенаторът обляга лакът на масата:

— И това го казва жената, която на практика сама предложи брак на другото момиче, толкова бързаше тогава.

— Татко — казва Стюарт през зъби и започва нервно да потропва с вилица по чинията си.

На масата настъпва тишина и се чува само упоритото и методично дъвчене на майка, която се опитва да превърне твърдата храна в пюре. Докосвам одрасканото място на ръката си, което още розовее. Прислужницата сипва в чиниите ни пилешки филета, а ние се усмихваме доволни, че неловката тишина е прекъсната.

Докато се храним, татко и сенаторът обсъждат цените на памука, гъгрицата по растенията. Пред очите ми още е гневът на Стюарт, когато сенаторът спомена Патриша. Поглеждам го през няколко секунди, но гневът му, изглежда, не се е стопил. Чудя се дали за това спореха по-рано, когато ги чух от коридора. Сенаторът се обляга на стола си.

— Видяхте ли статията в списание „Лайф“? Преди репортажа за Медгар Евърс, за онзи, как му беше името… Карл… Робъртс.

Вдигам очи и с изненада откривам, че въпросът на сенатора е насочен към мен. Примигвам смутена и се надявам, че ме пита заради работата ми във вестника.

— Линчували са го. Защото казал, че губернаторът е… — замълчавам не защото съм забравила думите, а точно защото си ги спомням.

— Жалък — казва сенаторът, сега вече на баща ми. — С морал на уличница.

Отдъхвам си облекчено, че вниманието вече не е насочено към мен. Поглеждам към Стюарт, за да видя как реагира на разговора. Досега не съм го питала какво мисли за гражданските права. Но ми се струва, че той дори не слуша какво се говори. По лицето му е изписан гняв, силен и студен.

Баща ми си прочиства гърлото.

— Да ви кажа честно — започва той бавно, — отвращавам се, като чуя за подобна жестокост. — Татко тихо оставя вилицата си на масата. Поглежда сенатор Уитуърт в очите. — При мен на полето работят двайсет и пет негри и ако някой пипне с пръст тях или семействата им… — татко гледа съсредоточено. После свежда поглед. — Понякога ме е срам, сенаторе. Срам ме е от нещата, които се случват в Мисисипи.

Майка гледа татко облещено. Аз съм стъписана да чуя мнението му. И още по-стъписана, че го казва на една маса с политик. У дома, когато се повдигне въпросът за расизма, вестниците се обръщат със статиите надолу, а телевизионните канали се превключват. Изведнъж изпитвам страшна гордост от баща си, по много причини. Кълна се, че за миг зървам гордост и в очите на майка, под притеснението, че татко е провалил бъдещето ми. Поглеждам към Стюарт и виждам, че е загрижен, но за какво точно, не мога да разбера. Сенаторът поглежда татко с присвити очи.

— Не е много разумно да се изричат подобни думи за губернатора — казва той.

— Напълно съм съгласен — отвръща татко. — Но въпросът, който напоследък си задавам, е дали не са верни.

— Стули! — изсъсква госпожа Уитуърт. Но в следващия миг се овладява и се усмихва. После се обръща към сенатора като към дете: — Стули, гостите ни едва ли искат да слушат за твоята политика по време на…

— Франсин, остави ме да кажа какво мисля. Бог ми е свидетел, че не мога да го правя от девет до пет, затова ми позволи да си казвам мнението поне в дома си.

Усмивката на госпожа Уитуърт не слиза от лицето й, но по бузите й плъзва лека розовина. Тя се взира съсредоточено в белите рози по средата на масата. Стюарт е забил поглед в чинията си със същия тих гняв като преди малко. Не ме е поглеждал, откакто сервираха пилешкото. Всички замълчават, а после някой насочва разговора към времето. Когато вечерята най-сетне приключва, ни канят на задната веранда, за питиета и кафе. Със Стюарт тръгваме по коридора. Докосвам го по ръката, но той се отдръпва.

— Знаех си, че ще се напие и ще се раздрънка.

— Стюарт, всичко е наред — казвам аз, защото си мисля, че говори за политическите възгледи на баща си. — Прекарваме си добре.

Но Стюарт се поти трескаво.

— Цяла вечер повтаря Патриша това, Патриша онова. Колко пъти е нужно да я споменава?

— Просто забрави, Стюарт! Всичко е наред.

Той прокарва ръка през косата си и избягва погледа ми. Обзема ме усещането, че дори не ме забелязва. И тогава осъзнавам нещо, което подозирам цяла вечер. Той гледа мен, но си мисли за… нея. Тя е навсякъде. В гнева в очите на Стюарт, на върха на езика на сенатора и госпожа Уитуърт, на стената, където сигурно е висяла нейната снимка. Казвам на Стюарт, че трябва да отида до тоалетната. Той ми посочва пътя надолу по коридора.

— После ела при нас на верандата — казва той, но не се усмихва.

В банята се взирам в отражението си, казвам си, че е така само заради вечерята, че всичко ще се оправи, щом си тръгнем от тази къща. На връщане от тоалетната минавам покрай дневната, където сенаторът си налива поредното питие. Той се смее сам, окапва ризата си и се оглежда, за да провери дали някой го е видял как разлива. Опитвам се да мина на пръсти край вратата, преди да ме е забелязал.

— Ето те и теб! — провиква се той, докато аз се промъквам. Връщам се бавно на прага и лицето му се озарява. — Какво има? Загуби ли се? — той излиза в коридора.

— Не, господине, тъкмо… отивах при останалите.

— Ела тук, момиче. — Той ме прегръща през рамото и от миризмата на бърбън очите ми засмъдяват. Виждам, че е разлял доста по ризата си. — Добре ли си прекарваш?

— Да, господине, благодаря.

— Не позволявай майката на Стюарт да те уплаши. Тя просто закриля детето си, това е всичко.

— О, не, тя е… много мила. Всичко е наред. — Поглеждам към коридора, откъдето долитат гласовете на другите. Сенаторът въздъхва замислено. — Последната година ни беше много трудно заради Стюарт. Предполагам, че ти е казал какво се случи.

Кимвам настръхнала.

— Беше много тежко — продължава сенаторът. — Изключително тежко. — После изведнъж се усмихва. — Я виж това! Виж кой е дошъл да те поздрави. — Той взима на ръце малко бяло кученце и го прокарва по ръката си като кърпа за тенис. — Кажи здравей, Дикси — подканя го той напевно. — Кажи здравей на госпожица Юджиния.

Кучето се съпротивлява, извива глава от вонящата му риза. Сенаторът пак се обръща към мен с празен поглед. Изглежда, е забравил, че съм в стаята.

— Тъкмо отивах към верандата — казвам аз.

— Ела, ела вътре. — Той ме хваща под ръка и ме повежда към една дървена врата. Влизаме в малка стая с масивно бюро и жълта лампа, която хвърля отровни отблясъци върху тъмнозелените стени. Той затваря вратата зад мен и аз веднага усещам промяната във въздуха, задушавам се и ме обхваща клаустрофобия. — Виж сега, всички казват, че говоря твърде много, след като пийна няколко чашки, но… — Сенаторът ме поглежда с присвити очи, все едно двамата заговорничим отдавна. — Искам да ти кажа нещо.

Кучето се е предало, упоено от миризмата на ризата му. Изведнъж изпитвам отчаяна нужда да поговоря със Стюарт, сякаш с всяка секунда, в която съм далеч от него, го губя. Отстъпвам назад.

— Мисля, че… трябва да отида да намеря… — посягам към бравата, сигурна съм, че се държа много невъзпитано, но не издържам повече на миризмата на алкохол и пури. Сенаторът се разсмива и кимва, когато хващам бравата.

— И ти, а? — Той се обляга на бюрото с пораженско изражение.

Тръгвам да отварям вратата, но сенаторът има същото объркано изражение като Стюарт, когато се появи на верандата у дома. Струва ми се, че нямам друг избор, освен да попитам:

— Какво и аз, господине?

Сенаторът поглежда към снимката на госпожа Уитуърт, огромен студен портрет, закачен на стената в кабинета му като предупреждение.

— Разбирам по погледа ти. Познавам по очите ти — засмива се той огорчено. — А се надявах, че ти поне може би ще харесаш малко стареца. Имам предвид, ако някога станеш част от тази стара фамилия.

Вдигам очи към него и потръпвам от думите му… ако станеш част от тази стара фамилия.

— Не мога да кажа, че не ви харесвам, господине — казвам аз и пристъпвам от крак на крак с ниските си обувки.

— Не искам да те натоварвам с проблеми, но тук в последно време ни е доста тежко, Юджиния. Ужасно се притеснихме след онази каша миналата година. С онази, другата — той поклаща глава и свежда очи към чашата в ръката си. — Стюарт просто се вдигна, напусна апартамента си в Джаксън и си премести багажа във вилата във Виксбърг.

— Знам, че е бил много… разстроен — отвръщам аз, макар всъщност да не знам почти нищо.

— По-скоро приличаше на умрял. Да му се не види, като ходех да го видя, той само седеше под прозореца и чупеше орехи. Дори не ги ядеше, само ги вадеше от черупките и ги хвърляше в кофата за боклук. Не искаше да говори нито с мен, нито с майка си… месеци наред.

Той се свива уморено, този огромен широкоплещест мъж, и на мен едновременно ми се иска да избягам, но и да го успокоя, защото изглежда достоен за съжаление, но в същия миг той вдига кръвясали очи към мен и казва:

— Сякаш вчера го учех как да зареди първата си пушка, да застреля първия си гълъб. Но след историята с онова момиче, той… се промени. Вече не ми споделя нищо. Просто искам да знам дали синът ми е добре.

— Мисля, че… е добре. Но честно казано… не съм съвсем сигурна — извръщам поглед аз. Дълбоко в себе си започвам да осъзнавам, че изобщо не познавам Стюарт. Ако онази история го е наранила толкова необратимо и дори не може да говори с мен за случилото се, тогава какво съм аз за него? Просто начин да се разсее ли? Някой, който седи до него и отклонява мислите му от онова, което всъщност го раздира отвътре? Поглеждам към сенатора и се опитвам да се сетя за няколко успокоителни думи, нещо, което майка ми например би казала. Но в стаята продължава да цари мъртвешка тишина.

— Франсин ще ме линчува, ако разбере, че съм ти казал това.

— Няма нищо, господине — отвръщам аз. — Всичко е наред.

Сенаторът изглежда изтощен от разговора, но се опитва да се усмихне.

— Благодаря ти, скъпа. Хайде, отивай при сина ми. Ще се видим след малко.

Изтичвам на задната веранда и сядам до Стюарт. Една светкавица прорязва небето и за миг осветява зловещо прекрасните градини, а после пак настъпва пълна тъмнина. Приличащата на скелет беседка се мержелее в края на градинската пътека. Повдига ми се от чашата шери, която изпих след вечеря. Сенаторът излиза и изглежда забележително по-трезвен, с нова карирана и изгладена риза, същата като онази, с която беше преди малко. Майка и госпожа Уитуърт се разтъпкват наоколо и сочат към някакъв рядък вид рози, подаващи се над верандата. Стюарт обгръща рамото ми с ръка. Той изглежда малко по-добре, но аз се чувствам все по-зле.

— Може ли…? — Посочвам към вратата и Стюарт влиза след мен в къщата. Спирам в коридора с тайното стълбище. — Има много неща, които не знам за теб, Стюарт.

Той посочва към снимките на стената зад мен, включително към празното място: — Всичко е тук.

— Стюарт, баща ти ми каза… — опитвам се аз да намеря подходящи думи.

Той присвива очи:

— Какво ти каза?

— Колко тежко ти е било. Колко зле си се чувствал — казвам аз. — Заради Патриша.

— Той не знае нищо. Не знае каква беше причината, нито заради кого…

Стюарт се обляга на стената, скръства ръце и виждам пак онзи силен гняв, зачервеното му лице. Още е бесен.

— Стюарт. Не е нужно да ми разказваш сега. Но някой ден ще трябва да поговорим за случилото се — изненадвам се от уверения си тон, защото изобщо не се чувствам така.

Той вдига очи и свива рамене.

— Тя преспа с друг, това е.

— С някой… твой познат ли?

— Никой не го познаваше. Беше една от онези пиявици, които се мотаят около училищата и убеждават учителите да направят нещо по въпроса за законите за интеграцията. Е, тя направи нещо по въпроса.

— Искаш да кажеш, че е бил… активист? За граждански права…?

— Е, това е. Сега знаеш.

— Той… чернокож ли беше? — задавям се само при мисълта за последиците, защото дори и на мен ми е ясно, че те биха били ужасяващи, пагубни.

— Не, не беше чернокож. Беше боклук. Някакъв янки от Ню Йорк, от онези, които ги показват по телевизията, с дългите коси и знаците на мира.

Опитвам се да измисля уместен въпрос, но не ми хрумва нищо.

— И знаеш ли кое беше най-нелепото в цялата ситуация, Скийтър? Щях да го преживея. Можех да й простя. Тя ме помоли да й простя, каза, че ужасно съжалява. Но аз знаех, че ако някога се разбере, че снахата на сенатор Уитуърт е преспала с някакъв проклет янки, борец за граждански парва, кариерата му ще бъде съсипана. Щеше да бъде съсипан ей така — той щраква с пръсти.

— Но на масата баща ти каза, че Рос Барнет не е прав.

— Нещата не са така прости. Няма значение какви са убежденията му. Важно е какви са убежденията на Мисисипи. Тази есен ще се кандидатира за сената на САЩ, а аз имам нещастието да знам този факт.

— Значи си скъсал с нея заради баща си?

— Не, скъсах с нея, защото ми изневери — Стюарт свежда поглед към ръцете си и аз виждам срама, който го измъчва.

— Но не се събрах пак с нея заради… баща си.

— Стюарт, още ли… си влюбен в нея? — питам аз и се опитвам да се усмихна, все едно това е най-обикновен въпрос, макар да усещам как кръвта се стича към краката ми. Имам чувството, че ще припадна.

Стюарт се прегърбва още повече, опрян върху украсения със златисти мотиви тапет. Гласът му става по-тих:

— Ти никога не би го направила. Не би ме излъгала така. Нито мен, нито когото и да било.

Той няма представа колко хора лъжа в момента. Но работата не е там.

— Отговори ми, Стюарт. Влюбен ли си още в нея?

Той разтрива слепоочията си, прокарва ръка през очите си. Струва ми се, че ги крие.

— Мисля, че известно време не бива да се виждаме — прошепва той.

Протягам ръка към него по навик, но той се отдръпва.

— Имам нужда от малко време, Скийтър. Имам нужда да работя… да копая нефт… да помисля.

Отварям уста слисана. От верандата родителите ми ме викат. Време е да си тръгваме.

Вървя след Стюарт към предната част на къщата. Семейство Уитуърт стоят в спираловидното фоайе, а ние, тримата Филън, излизаме през вратата. Сякаш през памук до мен долитат гласовете на другите, които се уговарят следващия път да се съберат на вечеря у дома. Сбогувам се, благодаря им, а собственият ми глас ми се струва чужд. Стюарт помахва от стълбите и ми се усмихва, за да не разберат родителите ни, че нещо се е променило.

[1] Уилям Шърман (1820–1891) — американски генерал от армията на Севера по време на Гражданската война. — Бел.прев. ↑

[2] Робърт Лий — най-изтъкнатият генерал от армията на Конфедерацията по време на Гражданската война. — Бел.прев. ↑

Глава 21

С майка и татко стоим в дневната и се взираме в сребристата кутия на прозореца. Тя е с размера на автомобилен двигател, отрупана с копчета, с лъскаво хромирано покритие и излъчва надежда за модерен свят. Върху нея пише „Федърс“[1].

— Кои са тези Федърс? — пита майка. — От къде е родът им?

— Хайде, дръпни ръчката, Шарлот.

— О, не. Няма да пипам тази грозотия.

— Боже, мамо, доктор Нийл каза, че ти е необходим. А сега се отдръпни. — Родителите ми ме поглеждат гневно. Те не знаят, че Стюарт скъса с мен след вечерята у Уитуърт. Не подозират и за облекчението, което копнея да ми донесе тази машина. Че всяка минута ми е толкова горещо и изпитвам такава пареща болка, че имам чувството, че ще изгоря. Завъртам копчето на „1“. Полилеят над главите ни примигва. Свистенето се засилва бавно, сякаш набира скорост по нанагорнище. Виждам как няколко косъма от косата на майка леко се надигат и развяват.

— О… Боже! — казва майка и затваря очи. Напоследък е много уморена и язвата й се влошава. Доктор Нийл каза, че ако в къщата е хладно, ще се чувства малко по-добре.

— Това дори не е най-високата степен — казвам аз и завъртам копчето на „2“.

Въздушната струя започва да духа по-силно, става по-студено и тримата се усмихваме, когато потта по челата ни започва да изсъхва.

— Какво пък, нека пробваме на най-силната степен — казва татко и превключва на „3“, най-високата, най-студената, най-прекрасната степен, и майка се кикоти.

Зяпаме климатика с отворени уста, сякаш ще го глътнем. Лампите пак заблестяват по-силно, свистенето се усилва, усмивките ни стават още по-широки и в този миг всичко угасва. Тъмнина.

— Какво… стана? — пита майка.

Татко вдига очи към тавана. После излиза в коридора.

— Заради тази проклетия е гръмнал бушонът.

Майка развява кърпичка около врата си, за да се разхлади.

— Мили Боже, Карлтън, оправи го.

В продължение на час слушам как татко и Джеймсо прехвърлят бушони и инструменти, тропат по верандата с обувки. След като поправят повредата и аз изслушвам лекцията на татко как не трябва да включвам на „3“, иначе ще вдигна къщата във въздуха, с майка наблюдаваме как прозорците започват да се запотяват. Майка задрямва в стола си в стил кралица Ан с придърпано до гърдите зелено одеяло. Аз я изчаквам да заспи, слушам лекото й похъркване, гледам сбърченото й чело. Тръгвам на пръсти, изключвам всички лампи, телевизора, всяка електрическа проклетия на долния етаж, освен хладилника. Заставам до прозореца и си разкопчавам блузата. Внимателно завъртам копчето на „3“. Защото копнея да не чувствам нищо. Искам да замръзна отвътре. Искам студът да скове и сърцето ми. Бушонът гръмва след около три секунди.

През следващите две седмици изцяло се потапям в интервютата. Държа пишещата си машина на задната веранда и работя през по-голямата част от деня и до късно през нощта. През мрежите против насекоми на терасата зеленият двор и полетата изглеждат обгърнати в мъгла. Понякога се улавям как се взирам в нивите, но не ги виждам. Виждам старите кухни в Джаксън с прислужниците, на които им е горещо и лепкаво в белите униформи. Усещам крехките телца и дъха на белите бебета. Усещам онова, което е изпитала Константин, когато майка ме е донесла от болницата и ме е положила в ръцете й. Оставям спомените на чернокожите да ме откъснат от собствения ми нещастен живот.

— Скийтър, Стюарт не се е обаждал от седмици — повтаря майка за осми път. — Не ти е сърдит, нали?

В момента пиша статията за рубриката на госпожа Мърна. Макар преди време да имах готови материали за три месеца напред, сега за малко да пропусна крайния си срок.

— Не е сърдит, майко. Не е нужно да звъни през пет минути! — Но веднага смекчавам тона си. Тя като че ли отслабва повече с всеки изминал ден. Видът на изпъкналата й ключица е достатъчен да смекчи раздразнението ми от забележката й. — Той просто пътува, мамо.

Отговорът ми изглежда я успокоява засега, а аз разказвам същата история на Елизабет, споделям малко повече подробности с Хили и се ощипвам по ръката, за да понеса неуместната й усмивка. Но не знам какво да кажа на себе си. Стюарт се нуждае от „пространство“ и „време“, сякаш става въпрос за физика, а не за човешки взаимоотношения. И вместо по цял ден да се самосъжалявам, аз работя. Пиша. Потя се. Откъде да знам, че от разбито сърце на човек му става толкова горещо. Когато майка отива да си легне в спалнята, аз придърпвам стола си до климатика и се взирам в него.

През юли машината се превръща в сребрист олтар. Заварвам Паскагула да се прави, че бърше прах с една ръка, докато с другата държи плитките си пред студената струя. Климатикът не е ново изобретение, но всеки оборудван с него магазин в града слага табела на витрината си и го посочва в рекламите си като нещо жизненоважно. От картон правя табелка и за дома на Филън и я закачвам на бравата на входната врата: „Вече с климатик“. Майка се усмихва, но се прави, че не й е смешно.

Една от редките вечери, в които съм си вкъщи, сядам на масата с майка и татко. Майка побутва вечерята в чинията си. Цял следобед се опитваше да скрие от мен, че е повръщала. Тя притиска с пръст върха на носа си, за да облекчи главоболието си, и казва:

— Мислех си за двайсет и пети. Не е твърде рано да ги поканим на гости, нали? — А аз още не се осмелявам да й кажа, че със Стюарт сме скъсали. Но по лицето на майка е изписано, че тази вечер се чувства много зле. Бледа е и се опитва да седи изправена по-дълго, отколкото й се иска. Хващам ръката й и казвам:

— Ще попитам, мамо. Сигурна съм, че двайсет и пети е подходяща дата. — Тя се усмихва за пръв път през целия ден.

Ейбълийн се усмихва на купчината страници върху кухненската си маса. Купът е висок около три сантиметра, с двоен интервал между редовете, и започва да прилича на нещо, което може да бъде поставено на лавица с книги. Ейбълийн е също толкова изтощена като мен, а вероятно и повече, защото работи по цял ден, а вечер се прибира и се занимава с интервютата.

— Вижте само — казва тя. — Почти прилича на книга.

Кимвам и се опитвам да се усмихна, но имаме още много работа. Почти август е и макар крайният срок за ръкописа да е чак през януари, остават още пет интервюта, които трябва да бъдат редактирани. С помощта на Ейбълийн оформих, съкратих и подредих пет от главите, включително тази на Мини, но по текстовете има още работа. За щастие частта на Ейбълийн е готова. Дълга е двайсет и една страници, написани прекрасно, простичко. Измислихме няколко десетки псевдонима, и за белите, и за чернокожите, и понякога ни е трудно да запомним всички. От самото начало Ейбълийн е Сара Рос. Мини си избра името Гъртруд Блак, не знам по каква причина. Аз се подписвам като Анонимен, макар Илейн Щайн още да не знае това. Градът се казва Найсвил, Мисисипи, защото такова селище не съществува, но решихме, че ако името на щата е истинско, ще привлечем по-голям интерес. И тъй като по една случайност в Мисисипи положението е най-тежко, решихме непременно да използваме него. През прозореца подухва ветрец и разлиства най-горните страници. Двете светкавично ги притискаме с длани, за да не се разпилеят.

— Мислите ли, че… ще я отпечатат? — пита Ейбълийн. — Когато стане готова?

Опитвам се да й се усмихна, да се престоря на уверена.

— Надявам се — казвам аз възможно най-ведро. — Изглежда, хареса идеята и… ами, протестът наближава и… Усещам как гласът ми заглъхва.

В действителност не знам дали госпожа Щайн ще поиска да публикува книгата. Но знам със сигурност, че цялата отговорност лежи върху моите рамене, а по трудолюбивите, набраздени от бръчки лица на прислужниците виждам колко силно искат тя да бъде публикувана. Страхуват се, поглеждат през десет минути към задната врата, плашат се да не ги хванат, че говорят с мен. Ужасяват се, че ще ги пребият като внука на Лувиния или, да не дава Господ, ще ги причакат в собствения им двор като Медгар Евърс. Рискът, който поемат, е доказателство, че искат, при това силно, историите им да бъдат отпечатани.

Вече не се чувствам в безопасност само защото съм бяла. Озъртам се през рамо, когато отивам с пикапа към дома на Ейбълийн. Случката с полицаите, които ме спряха преди няколко месеца, ми напомня, че сега съм заплаха за всяко бяло семейство в града. Макар голяма част от историите да са приятни, да показват силната връзка между прислужниците и семействата, именно неприятните истории ще привлекат вниманието на хората. От тях кръвта им ще кипне и ръцете им ще се свият в юмруци. Трябва да пазим книгата в пълна тайна.

Умишлено закъснявам с пет минути за срещата на женската организация в понеделник, първата ни сбирка от месец насам. Хили беше на почивка и не би допуснала да се съберем без нея. Навсякъде около мен жените седят, пушат цигари и тръскат пепелта в стъклени пепелници на пода. Аз си гриза ноктите, за да не запаля. Не съм пушила от шест дни. Освен липсата на цигара в ръката ми, ми става нервно и като оглеждам лицата около себе си. Веднага забелязвам седем жени, които са свързани по някакъв начин с книгата или самите те присъстват в историите. Искам да се махна оттук и да се върна към работата си, но минават два дълги горещи часа, преди Хили най-накрая да удари с чукчето. Вече дори тя изглежда уморена да слуша собствения си глас. Момичетата стават и се протягат. Някои си тръгват, нетърпеливи да се върнат при съпрузите си. Други се бавят — онези, чиито кухни са пълни с деца, а прислужниците им са се прибрали вкъщи. Събирам си бързо нещата и се надявам никой да не ме заговори, особено Хили. Но преди да успея да се измъкна, Елизабет среща погледа ми и ми помахва да отида при нея. Не съм я виждала от седмици и няма как да не говоря с нея. Гузно ми е, че не съм й ходила на гости. Тя се хваща за облегалката на стола и се надига. В шестия месец е и е замаяна от успокоителните хапчета за бременни.

— Как си? — питам аз. Всяка част от тялото й си е същата, с изключение на огромния издут корем. — Този път по-леко ли ти е?

— Господи, не, ужасно е, а ми остават още три месеца.

И двете замълчаваме. Елизабет се оригва лекичко и поглежда часовника си. Най-накрая взима чантата си и се кани да тръгва, но в същия миг ме хваща за ръката.

— Чух за теб и Стюарт — прошепва тя. — Много съжалявам. Свеждам очи. Не се изненадвам, че знае, а по-скоро, че мина толкова време, преди да се разчуе. Не съм казвала на никого, но предполагам, че Стюарт е споделил. Тази сутрин тъкмо се наложи да излъжа майка, че семейство Уитуърт ще са извън града на двайсет и пети, датата, на която майка искаше да ги покани на гости.

— Съжалявам, че не ти казах — отвръщам аз. — Не ми се говори за това.

— Разбирам. Ох, да му се не види, по-добре да тръгвам, защото Райли сигурно вече се е вбесил, че го оставих сам с нея. — Тя хвърля един последен поглед към Хили.

Хили се усмихва и я пуска да си ходи с кимване. Събирам бързо бележките си и тръгвам към вратата. Преди обаче да успея да изляза, чувам гласа й:

— Почакай малко, Скийтър.

Въздъхвам, обръщам се и се изправям лице в лице с Хили. Тя е облечена с морскосин костюм, подходящ за петгодишни момиченца. Плисетата около бедрата й са опънати като мех на акордеон. В стаята вече сме останали само двете.

— Може ли да го обсъдим, моля те? — Тя държи в ръка последния брой на бюлетина и ми става ясно какво ще последва.

— Не мога да остана. Майка е болна…

— Казах ти преди пет месеца да публикуваш инициативата ми, а ти за поредна седмица не спазваш нарежданията ми. Поглеждам я и изведнъж ме обзема див гняв. Всичко, което потискам от месеци, се надига и изригва от гърлото ми.

— Няма да публикувам тази инициатива.

Хили ме поглежда, без да помръдва.

— Искам да видя инициативата в бюлетина преди изборите — казва тя и вдига пръст към тавана, — иначе ще звънна горе, госпожичке.

— Ако се опиташ да ме изхвърлиш от организацията, лично ще се обадя на Женевиев фон Хабсбург в Ню Йорк — изсъсквам аз, защото по една случайност знам, че Женевиев е идолът на Хили. Тя е най-младият президент в историята на националната женска организация и може би единственият човек, от когото Хили се страхува. Но Хили дори не потрепва.

— И какво ще й кажеш, Скийтър? Ще й кажеш, че не си вършиш работата ли? Ще й кажеш, че разнасяш в чантата си негърски активистки материали?

Прекалено съм ядосана, за да позволя думите й да ме притеснят.

— Искам си ги обратно, Хили. Взе нещо, което е мое.

— Разбира се, че ще ги взема. Нямаш работа да разнасяш подобно нещо. Ами ако някой ги види?

— Коя си ти, че да ми кажеш какво мога и какво не мога да нося…

— Това ми е работата, Скийтър! Много добре знаеш, че никой няма да си купи и парче торта от организация, в която членуват поддръжници на расовата интеграция!

— Хили — искам просто да я чуя как го казва.

— А за кого събираме парите от продажбата на тези парчета торта? Тя обръща очи с досада:

— За бедните гладуващи африкански дечица.

Чакам я да види иронията в това, че изпраща пари на чернокожи хора в други държави, но не и в другия край на града. Но ми хрумва нещо по-добро:

— Ще се обадя на Женевиев веднага. Ще й кажа каква лицемерка си.

Тялото на Хили се стяга. За миг си помислям, че съм пропукала малко черупката й. Но тя веднага облизва устни, поема си дълбоко въздух и изсумтява силно:

— Нищо чудно, че Стюарт Уитуърт те заряза.

Стисвам зъби, за да не разбере как ме карат да се чувствам думите й. Но вътрешно се чувствам като бавно плъзгаща се змийска кожа. Усещам как всичко в мен се изхлузва на пода.

— Искам си законите обратно — казвам й аз с разтреперан глас.

— Тогава публикувай инициативата.

Обръщам й гръб и тръгвам към вратата. Оставям чантата си в кадилака и паля цигара. За мое облекчение, когато се прибирам вкъщи, лампата в стаята на майка е угасена. Минавам на пръсти по коридора, излизам на задната веранда и затварям леко скърцащата мрежа против насекоми. Сядам пред пишещата машина. Но не мога да пиша. Взирам се в малките сиви квадратчета на мрежата. Взирам се толкова напрегнато, че преставам да ги забелязвам. Тогава нещо в мен се отприщва. Чувствам се нереална. Луда. Глуха съм за онзи проклет телефон, който не звъни. Глуха съм за шума от повръщането на майка. За гласа й, който долита през прозореца: „Добре съм, Карлтън, премина.“ Чувам всичко това и в същото време не го чувам. Усещам само силно бучене в ушите.

Изваждам от чантата си страницата със санитарната инициатива на Хили. Хартията е омекнала, мокра от влажния въздух. Една нощна пеперуда каца в края на листа и оставя кафяво петънце от прашеца по крилете си. С бавни предпазливи удари започвам да печатам бюлетина: „Сара Шелби се омъжва за Робърт Прайър; заповядайте на изложбата на бебешки дрешки на Мери Катрин Симпсън; каним на чай редовните си дарители.“ После печатам инициативата на Хили. Разполагам я на втора страница, срещу снимките от последните събития. Така всички ще я видят, докато разглеждат снимките си от лятната забава. Докато пиша, единственото, което не ми излиза от ума, е: „Какво ли би си помислила за мен Константин?“

[1] Марка климатици — Бел.прев. ↑

Ейбълийн

Глава 22

— На колко години става днес голямото момиче?

Мей Мобли още е в леглото. Вдига сънено две пръстчета и казва:

— Мей Мобли на две.

— А, не, днес ставаме на три! — Вдигам още едно от пръстчетата й и декламирам стихчето, което татко ми казваше на рождените ми дни: Три войничета маршируват в ред, двете остават, едното излиза напред. Тя вече спи в легло за големи момичета, защото подготвят детската стая за бебето. — Другата година ще кажем стихчето за четирите войничета, които си търсят нещо за ядене.

Малката сбърчва носле, защото сега ще трябва да запомни, че „Мей Мобли на три“, след като цял живот е повтаряла на хората „Мей Мобли на две.“ Когато си малък, ти задават само два въпроса — как се казваш и на колко години си, затова е най-добре да запомниш правилните отговори.

— Аз съм Мей Мобли на три — казва тя. Изпълзява от леглото с чорлава като птиче гнездо коса. Онова плешиво петно, което имаше като бебе, пак започва да се появява. Обикновено, като й среша косата върху него, успявам да го скрия за няколко минути, но само толкова. Косата й е рядка и вече почти няма къдрици. До вечерта косата й увисва на клечки. На мен не ми пречи, че малката не е сладка, но се опитвам да я наглася колкото мога по-хубаво за пред майка й.

— Ела в кухнята — казвам й аз. — Ще ти направим закуска като за рожденичка.

Госпожа Лийфолт е на фризьор. Не си направи труда да остане при детето си, когато то се събуди на първия рожден ден, който ще помни. Но поне й купи, каквото искаше. Заведе ме в спалнята и посочи една голяма кутия на пода.

— Колко ще се зарадва само — рече госпожа Лийфолт. — Ходи, говори и дори плаче.

Малката наистина ще се зарадва на голямата розова кутия на бели точки. Отгоре има целофан, а вътре лежи кукла, висока колкото Мей Мобли. Казва се Алисън. Има руса къдрава коса и сини очи. Облечена е с розова рокля с волани. Всеки път, като пуснат рекламата, Мей Мобли тича при телевизора, хваща го от двете страни, лепва се за екрана и гледа сериозно. Госпожа Лийфолт изглежда, все едно ще се разплаче, докато гледа играчката. Струва ми се, че като е била малка, старата й зла майка никога не й е купувала, каквото е искала.

В кухнята приготвям овесена каша без подправки и поръсвам отгоре малки дъвчащи бонбони. Изпичам цялото това нещо, за да стане хрупкаво. После украсявам с нарязани ягоди. Овесената каша е само за това — да сложиш в нея нещата, които обичаш да ядеш. Трите розови свещички, които донесох от вкъщи, са в чантата ми. Изваждам ги и развивам амбалажната хартия, в която ги бях загърнала, за да не се огънат. След като ги запалвам, занасям купичката с овесена каша на малката, седнала на високото си столче, поставено на бялата пластмасова маса в средата на стаята. Казвам й:

— Честит рожден ден, Мей Мобли на две! Тя се засмива и отвръща: — Аз съм Мей Мобли на три!

— Вярно е! А сега духни свещичките, малката. Преди да се стопят в овесената каша.

Тя се взира в пламъчетата с усмивка.

— Духни ги, голямо момиче!

Тя ги духва наведнъж. Облизва кашата от свещите и започва да яде. След малко ми се усмихва и пита:

— Ти на колко години си?

— Ейбълийн е на петдесет и три!

Очите на малката се разширяват. Все едно съм на хиляда.

— Ти имаш ли… рожден ден?

— Да — засмивам се аз. — За съжаление имам. Моят рожден ден е другата седмица. — Не мога да повярвам, че ще стана на петдесет и четири години. Кога отлетя времето?

— Имаш ли бебета? — пита тя.

Разсмивам се:

— Цели седемнайсет.

Тя още не може да брои до седемнайсет, но знае, че е много.

— С толкова можеш да напълниш цялата кухня — казвам й аз.

Кафявите й очи са се разширили от учудване.

— Къде са бебетата?

— Из целия град. Всички бебета, които съм гледала.

— Защо не идват да си играят с мен?

— Защото повечето са пораснали. Много от тях вече си имат свои бебета.

Боже, колко объркана изглежда. Замисля се, все едно се опитва да ги преброи всичките. Накрая й казвам:

— И ти си едно от тях. Броя всички бебета, които гледам, за мои.

Тя кимва и скръства ръчички. Започвам да мия съдовете. Ще празнуват рождения й ден довечера, само семейството, и трябва да направя тортите. Първо ще приготвя ягодовата с ягодова глазура. Ако зависеше от Мей Мобли, тя щеше да яде само ягоди. А после ще направя другата.

— Да направим шоколадова торта — рече вчера госпожа Лийфолт. Бременна е в петия месец и си умира за шоколад.

Аз вече бях планирала менюто миналата седмица. Бях приготвила всичко. Не може да ми сервира нещо толкова важно в последния момент.

— Аха. А какво ще кажете за ягодова торта? Тя е любимата на Мей Мобли.

— О, не, тя иска шоколадова.

Днес ще отида до магазина, за да напазарувам всичко необходимо. Шоколадова другия път. Реших, че просто ще направя две торти. Така поне ще може да духне два пъти свещичките. Измивам чинията й от овесената каша. Давам й да пийне гроздов сок. Донесла е в кухнята старата си кукла, онази, дето кръсти Клаудия, с нарисувана коса и очи, които е се затварят. Когато я изпуснеш на пода, куклата издава жалък вой.

— Ето го и твоето бебче — казвам аз, а тя потупва куклата по гърба, все едно я кара да се оригне, и кимва. После казва:

— Ейби, ти си ми истинската майка — дори не ме поглежда, казва го така, като че ли говори за времето.

Коленича на пода, където тя си играе.

— Майка ти е на фризьор. Миличка, ти знаеш коя е твоята майка.

Но тя поклаща глава и прегръща куклата.

— Аз съм твое бебе — казва тя.

— Мей Мобли, знаеш, че само се шегувах, че всичките седемнайсет деца са мои, нали? Те не са мои наистина. Аз имах само едно дете.

— Знам — отвръща тя. — Аз съм твоето истинско дете. Другите, за които каза, не са истински.

И преди ми се е случвало да гледам объркани деца. Джон Грийн Дъдли — първата дума, която това момче изрече, беше „мама“ и когато я каза, гледаше право в мен. Но скоро след това започна да вика на всички, даже и на себе си, мама, викаше мама и на татко си. Това продължи дълго. Никой не се разтревожи. Разбира се, когато на игра започна да облича шарените полички на сестра си Джуъл Тейлър и да се пръска с „Шанел № 5“ всички малко се притеснихме. Работих у семейство Дъдли твърде дълго, повече от шест години. Татко му го водеше в гаража и го налагаше с гумения маркуч, като така се опитваше да пропъди момичето от него и накрая аз не издържах. Едва не задушавах Трийлор, когато се прибирах вкъщи и го прегръщах силно.

Когато започнахме да работим по историите, госпожица Скийтър ме попита кой е бил най-лошият ден от работата ми като прислужница. Казах й, че е бил денят, в който едно бебе се роди мъртво. Но не беше вярно. Най-лош беше всеки един ден от 1941 до 1947 г., докато чаках край вратата с мрежата против комари боят да свърши. Как ми се иска да бях казала на Джон Грийн Дъдли, че няма да отиде в ада. Че не е като уродите, дето ги показват по панаирите, задето харесва момчета. Иска ми се да му бях говорила хубави неща, както се опитвам да правя с Мей Мобли. Но вместо това само седях в кухнята и чаках да намажа с мехлем резките от маркуча.

Точно тогава чуваме как госпожа Лийфолт паркира под навеса. Започвам малко да се притеснявам какво ще направи тя, ако чуе думите на Мей Мобли за майката. Малката също се притеснява. Започва да размахва ръчички нагоре-надолу като пиленце.

— Шшт! Не казвай. Ще ме пляска.

Значи, вече е казвала това пред майка си. И на госпожа Лийфолт никак не й е харесало. Когато госпожа Лийфолт влиза с новата си фризура, Мей Мобли даже не я поздравява и изтичва в стаята си. Все едно се страхува, че майка й ще чуе какво си мисли.

Празненството за рождения ден на Мей Мобли минава добре, поне така ми казва госпожа Лийфолт на другия ден. В петък сутринта идвам на работа и заварвам три четвърти от шоколадовата торта да стоят на шкафа. Ягодовата е изядена. Същия следобед госпожица Скийтър идва да даде някакви хартии на госпожа Лийфолт. Веднага щом госпожа Лийфолт тръгва с клатушкане до тоалетната, госпожица Скийтър се вмъква в кухнята.

— За довечера остава ли? — питам аз.

— Да. Ще дойда.

Госпожица Скийтър не се усмихва много, откакто с господин Стюарт вече не ходят. Чух госпожа Хили и госпожа Лийфолт да говорят за това надълго и нашироко. Госпожица Скийтър си взима кока-кола от хладилника и заговаря тихо:

— Тази вечер ще довършим интервюто с Уини, а в събота и неделя ще започна да го оправям. Но след това няма да можем да се видим чак до четвъртък. Обещах на майка си да я закарам до Начез за някаква среща на „Дъщерите на американската революция“. — Госпожица Скийтър присвива леко очи, както прави, когато си мисли за нещо важно. — Това означава, че няма да ме има три дни.

— Добре — отвръщам аз. — Имате нужда от почивка.

Тя тръгва към трапезарията, но се обръща и казва:

— Ще запомниш, нали, тръгвам в понеделник и се връщам след три дни?

— Да, госпожо — отвръщам аз и се чудя защо реши да го повтори два пъти.

Още няма осем и половина в понеделник сутринта, а телефонът у госпожа Лийфолт вече звъни на пожар.

— Домът на госпожа Лийф…

— Веднага ми дай Елизабет!

Отивам да кажа на госпожа Лийфолт. Тя става от леглото, замъква се в кухнята по нощница и с ролки, и взима слушалката. Гласът на госпожа Хили се чува така, все едно не говори по телефона, а с мегафон. Чувам всяка дума.

— Минавала ли си покрай нас?

— Моля? За какво говориш…?

— Поместила го е в бюлетина за тоалетните. Изрично казах, че у нас трябва да се оставят старите палта, а не…

— Чакай да си взема… пощата, не разбирам за какво…

— Когато я намеря, ще я убия със собствените си ръце.

В ухото на госпожа Лийфолт прозвучава сигналът свободно. За секунда тя стои и се взира в телефона, а после си облича пеньоар върху нощницата.

— Трябва да изляза — казва тя и започва да тършува за ключовете си. — Веднага се връщам.

Тя изтичва с големия си корем през вратата, търкулва се на седалката в колата си и отпрашва. Поглеждам надолу към Мей Мобли, а тя вдига очи към мен.

— Не ме питай, малката. И аз не знам.

Знам обаче, че госпожа Хили тази сутрин се е върнала със семейството си от Мемфис, където прекараха събота и неделя. Винаги когато госпожа Хили замине някъде, госпожа Лийфолт говори само за това къде е тя и кога ще се върне.

— Хайде, малката — казвам аз след малко. — Да излезем на разходка и да разберем какво става.

Тръгваме по „Девайн“, завиваме наляво, после пак наляво и тръгваме нагоре, по улицата на госпожа Хили, която се казва „Мъртъл“. Макар да е август, е приятно за разходка, още не е станало твърде горещо. Наоколо прелитат чуруликащи птички. Мей Мобли ме държи за дланта и двете люлеем ръце, и си прекарваме чудесно. Днес покрай нас минават много коли, което е странно, защото улица „Мъртъл“ е задънена. Завиваме покрай голямата бяла къща на госпожа Хили. И какво да видим? Мей Мобли сочи с пръст и се разсмива:

— Виж. Виж, Ейби!

През живота си никога не съм виждала подобна гледка. Повече от трийсет на брой са. Клекала. Стоварени на поляната на госпожа Хили. Всичките са с различни форми и размери. Има сини, има розови, има бели. Някои нямат дъски, други нямат казанчета. Има стари, нови, с верига или лост за пускане на водата. Почти приличат на скупчени хора, защото капаците на някои са отворени, все едно говорят, а на други затворени — все едно слушат. Дръпваме се в канавката, защото по малката улица прииждат все повече коли. Хората минават с автомобилите си със свалени прозорци, правят завой около малкия остров от трева в края на улицата. Смеят се силно и повтарят: „Вижте само къщата на Хили“, „Вижте ги само“. Зяпат тоалетните, все едно преди не са виждали такова нещо.

— Една, две, три — започва да ги брои Мей Мобли. Стига до дванайсет и нататък трябва да продължа аз.

— Двайсет и девет, трийсет, трийсет и един. Трийсет и два клозета, малката.

Приближаваме се малко и виждаме, че тоалетните не са само из двора. На алеята има две една до друга, все едно са двойка. На предните стълби стои още една, все едно чака госпожа Хили да отвори вратата.

— Не е ли смешна онази с… Но малката се отскубва от ръката ми. Тича през двора, отива до розовата тоалетна в средата и вдига капака. Преди да се усетя, тя си е свалила гащичките и пишка, а аз хуквам след нея под звуците на десетина клаксона и пред очите на един мъж с шапка, който снима. Колата на госпожа Лийфолт е на алеята зад колата на госпожа Хили, но те двете не се виждат никъде. Сигурно са вътре и се вайкат какво ще правят с тази каша. Пердетата са пуснати и не виждам никакво движение. Стискам палци да не са снимали как малката пишка и после да я види половината Джаксън. Време е да се връщаме.

През целия път към къщи детето задава въпроси за онези тоалетни. Защо са там? Откъде са дошли? Може ли да отиде да види Хедър и заедно да си поиграят с тоалетните? След като се връщам в къщата на госпожа Лийфолт, телефонът се счупва да звъни цялата сутрин. Аз не го вдигам. Чакам да спре да звъни достатъчно дълго, за да се обадя на Мини. Но когато госпожа Лийфолт затръшва кухненската врата след себе си, хваща телефона и светкавично започва да дърдори. Докато я слушам, бързо навързвам цялата история.

Госпожица Скийтър е публикувала в бюлетина съобщението на госпожа Хили за тоалетните, както си трябвало. Списъкът с причините защо белите и черните не могат да използват една и съща тоалетна. А под него следвало съобщението за събирането на стари палта, или поне така трябвало да бъде. Вместо палта обаче, там пишело нещо от рода на: „Занесете старите си тоалетни на ул. «Мъртъл» № 228. Ние ще сме извън града, но вие ги оставете отпред.“ Просто е объркала една дума. Или поне така подозирам, че ще каже.

За лош късмет на госпожа Хили по това време нямаше никакви други новини. Нито от Виетнам, нито за мобилизацията. Няма нищо ново за големия протест във Вашингтон с преподобния Кинг. На следващия ден къщата на госпожа Хили с всичките тоалетни пред нея се появява на първа страница на „Джаксън джърнъл“.

Трябва да призная, че гледката е доста смешна. Ще ми се само снимката да беше цветна, за да се различават всички нюанси на розовото, синьото и бялото. Трябвало е да я кръстят десегрегация на тоалетните.

Заглавието гласи: „Наминете, поседнете!“ Към него няма статия. Само снимката и малък надпис, който казва: „Домът на Хили и Уилям Холбрук в Джаксън, Мисисипи, тази сутрин представляваше забележителна гледка“.

А като казвам, че не се случва нищо, не говоря само за Джаксън, а за целите Съединени щати. Лоти Фрийман, която работи в имението на губернатора, където получават всички национални вестници, ми каза, че е видяла снимки в светската рубрика на „Ню Йорк Таймс“. Под всяка от снимките пишело: „Домът на Хили и Уилям Холбрук, Джаксън, Мисисипи“.

В дома на госпожа Лийфолт през тази седмица продължават дългите телефонни разговори, а госпожа Лийфолт кима, като че ли госпожа Хили вече й е надула главата. Част от мен иска да се посмее на тоалетните, но на другата част й иде да заплаче. Госпожица Скийтър пое ужасно голям риск, като настрои госпожа Хили срещу себе. Тази вечер се прибира от Начез и се надявам да се обади. Май се сещам защо изобщо замина.

В четвъртък сутринта още нямам вести от госпожица Скийтър. Приготвям се да гладя в хола. Госпожа Лийфолт се прибра у дома с госпожа Хили и двете сядат на масата в трапезарията. Госпожа Хили не е идвала тук, откакто стана онова с тоалетните. Предполагам, че не излиза много от къщи. Намалявам звука на телевизора и наострям уши.

— Ето. Ето за какво ти говорех. — Госпожа Хили отваря малка книжка. Прокарва пръст по редовете.

Госпожа Лийфолт поклаща глава.

— Знаеш какво означава това, нали? Иска да промени тези закони. Защо иначе ще носи тази брошура със себе си?

— Не мога да повярвам — отвръща госпожа Лийфолт. — Не мога да докажа, че тя е докарала тоалетните в двора ми. Но това — тя вдига книжката и потупва по нея, — това е твърдо доказателство, че е намислила нещо. Освен това възнамерявам да кажа и на Стюарт Уитуърт.

— Но те вече не ходят.

— Въпреки това той трябва да разбере. В случай че е склонен да се събере пак с нея. Заради кариерата на сенатор Уитуърт.

— Но може наистина да е допуснала грешка в бюлетина. Може да…

— Елизабет — скръства ръце Хили. — Не говоря за тоалетни. Говоря за законите на този щат. Помисли си, искаш ли Мей Мобли да седи до чернокожо момче в часовете по английски език? — Госпожа Хили хвърля поглед към мен на масата за гладене. Снижава глас, но никак не я бива да шепне. — Искаш ли негрите да живеят тук, в този квартал? Да докосват задника ти, когато те задминават на улицата?

Вдигам очи и виждам, че госпожа Лийфолт е започнала да схваща. Тя изправя примерно гръб.

— Уилям побесня, когато видя какво е направила с къщата ни, и не мога повече да петня името си, като общувам с нея, не и с предстоящите избори. Вече поканих Джийни Калдуъл да заеме мястото на Скийтър в групата ни по бридж.

— Изхвърлила си я от клуба по бридж?

— И още как! Мислех си да я изхвърля и от женската организация.

— Имаш ли изобщо това право?

— Разбира се, че имам. Но искам тя да седи в залата и да види, че е станала за смях — кимва госпожа Хили. — Трябва да разбере, че не може да продължава така. Имам предвид, че е едно да се държи така пред нас, но при други хора може да си докара големи неприятности.

— Вярно е. В града има расисти — казва госпожа Лийфолт.

Госпожа Хили кима:

— О, да, пълно е. След малко двете стават и отиват някъде с колата. Доволна съм, че не се налага да им гледам физиономиите известно време. По пладне господин Лийфолт се прибира вкъщи за обяд, което се случва рядко. Той сяда на малката маса за закуска.

— Ейбълийн, приготви ми обяд, моля те. — Той взима вестника и го тръсва, за да се изправят страниците. — Искам печено говеждо.

— Да, господине. — Поставям подложка, салфетка и сребърни прибори пред него. Той е висок и много слаб. Съвсем скоро ще оплешивее напълно. Около главата му има пръстен черна коса, но темето му е голо.

— Ще останеш ли да помагаш на Елизабет с бебето? — пита той, без да вдига очи от вестника. Той по принцип изобщо не ми обръща внимание.

— Да, господине — отвръщам аз.

— Защото чувам, че често си сменяш работата.

— Да, господине — отвръщам аз. Вярно е. Повечето прислужници остават при едно и също семейство през целия си живот, но не и аз. Имам си причини да напускам, когато децата станат на осем-девет години. Смених няколко работи, докато разбера това. — Справям се най-добре с малки деца.

— Значи не гледаш на себе си съвсем като на прислужница. Ти си по-скоро бавачка на децата. — Той сваля вестника и ме поглежда. — Специалист си, като мен.

Не казвам нищо, а само леко кимвам.

— Разбираш ли, аз се занимавам само с данъците на фирми, а не попълвам данъчните декларации на отделни лица.

Започвам да се притеснявам. За пръв път говори с мен толкова, а работя тук от три години.

— Сигурно е трудно да си намираш нова работа всеки път, когато децата пораснат достатъчно, че да тръгнат на училище.

— Винаги изскача по нещо.

Той не отговаря и аз тръгвам да вадя печеното от хладилника.

— На човек са му нужни добри препоръки, когато се мести на различни места като теб.

— Да, господине.

— Чух, че познаваш Скийтър Филън. Старата приятелка на Елизабет.

Не вдигам глава. Съвсем бавно започвам да режа, режа, режа месото на филийки. Сърцето ми вече бие три пъти по-бързо.

— Понякога й помагам със съвети за чистене. За статиите.

— Така ли? — пита господин Лийфолт.

— Да, господине. Просто ме пита за съвети.

— Не искам повече да разговаряш с тази жена, нито за чистене, нито да й казваш здрасти, ясно ли е?

— Да, господине.

— Ако чуя, че си говорила с нея, ще си имаш големи неприятности. Разбра ли?

— Да, господине — прошепвам аз и се чудя какво ли знае този човек. Господин Лийфолт пак вдига вестника.

— Направи ми сандвич с месото. Сложи и малко майонеза. И да не е твърде препечен, не искам да стане сух.

Същата вечер с Мини седим на кухненската маса у нас. Днес следобед ръцете ми започнаха да треперят и още не са спрели.

— Този грозен бял глупак! — казва Мини. — Просто ми се ще да знам какво му се върти в главата.

На задната врата се почуква и двете с Мини се споглеждаме. Само един човек чука така на вратата ми, всички останали направо влизат. Отварям и виждам госпожица Скийтър.

— Мини е тук — прошепвам аз, защото винаги е по-безопасно да знаеш, че влизаш в стая, в която е Мини. Радвам се, че дойде. Имам да й разправям много, а не знам откъде да започна. Но се изненадвам, че по лицето на госпожица Скийтър виждам нещо подобно на усмивка. Предполагам, че още не е говорила с госпожа Хили.

— Здравей, Мини — казва тя, когато влиза вътре. Мини извръща поглед към прозореца:

— Здравейте, госпожице Скийтър.

Преди да успея да кажа каквото и да било, госпожица Скийтър сяда и започва да говори:

— Хрумнаха ми някои идеи, докато ме нямаше. Ейбълийн, мисля, че трябва да започнем с твоята глава. — Тя изважда някакви листове от онази смешна стара чанта. — След това ще разменим историята на Лувиния с тази на Фей Бел, защото не бива да слагаме три драматични разказа един след друг. По-късно ще решим как да подредим средната част, но Мини, мисля, че твоята история определено трябва да е последна.

— Госпожице Скийтър… трябва да ви кажа нещо — прекъсвам я аз.

С Мини се споглеждаме.

— Аз ще си ходя — казва намръщено Мини, все едно столът й е станал прекалено твърд и не може повече да седи на него. Тя тръгва към вратата, но по пътя докосва госпожица Скийтър по рамото, съвсем бързичко, но продължава да гледа напред, все едно не го е направила. В следващия миг вече я няма.

— Нямаше ви в града известно време, госпожице Скийтър — разтривам аз врата си. След това й разказвам как госпожа Хили извади книжката и я показа на госпожа Лийфолт. И Бог знае на кого още я е показала из града. Госпожица Скийтър кимва и казва:

— Мога да се справя с Хили. Това не уличава нито теб, нито другите прислужници, нито книгата. После й разказвам какво ми рече господин Лийфолт, как ясно заяви да не говоря повече с нея за статиите за чистенето. Не ми се иска да й казвам тези неща, но така или иначе, ще ги научи, а искам да ги чуе първо от мен. Тя ме слуша внимателно, задава ми няколко въпроса. Когато свършвам, ми казва:

— Райли е само въздух под налягане. Ще трябва обаче много да внимавам, когато ходя у Елизабет. Няма да влизам повече в кухнята.

А аз виждам, че тя още не разбира съвсем какво се случва. Колко са ядосани приятелките й. Разказвам й как госпожа Хили заяви, че ще я унижи пред женската организация. Казвам й, че са я изхвърлили от групата по бридж. Казвам й, че госпожа Хили ще разкаже всичко на господин Стюарт, за всеки случай, ако е „склонен“ пак да се събере с нея. Скийтър извръща очи и се опитва да се усмихне.

— Тази стара история и без това вече не ме вълнува — засмива се леко и сърцето ми се свива. Защото всеки се вълнува от подобни неща. Черни, бели — дълбоко в себе си всички се вълнуваме.

— Аз просто… исках да го чуете от мен, а не из града. За да сте подготвена. За да бъдете много внимателна.

Тя прехапва устни и кимва:

— Благодаря ти, Ейбълийн.

Глава 23

Лятото минава бавно като валяк, разстилащ горещ асфалт. Всички чернокожи в Джаксън се скупчват пред де що намерят телевизор и гледат как Мартин Лутър Кинг се изправя в столицата на нашата страна и казва, че има мечта. Аз гледам в мазето на църквата. Нашият отец Джонсън отиде на протеста и аз се усещам, че се взирам в тълпата, за да видя лицето му. Не мога да повярвам колко много хора има там — двеста и петдесет хиляди. А най-интересното е, че шейсет хиляди от тях са бели.

— Мисисипи и светът са две съвсем различни места — казва пасторът и ние всички кимаме, защото не е ли така наистина?

Идва септември и една църква в Бърмингам избухва с четири чернокожи момиченца вътре. Това доста бързо изтрива усмивките от лицата ни. Божке, как само плачем и ни се струва, че животът няма да продължи. Но той продължава. Всеки път, когато видя госпожица Скийтър, тя изглежда все по-слаба, с все по-тъжен поглед. Опитва се да се усмихва, все едно не й е тежко, че остана без приятели. През октомври госпожа Хили сяда на масата в трапезарията на госпожа Лийфолт. Госпожа Лийфолт е толкова бременна, че едва си държи очите отворени. А госпожа Хили носи голяма кожа около врата си, макар навън да е петнайсет градуса. Хванала чаената чаша със стърчащо кутре, тя казва:

— Скийтър се мислеше за много умна, като стовари онези тоалетни в двора ми. Е, те вършат чудесна работа. Вече монтирах три от тях в различни гаражи и бараки. Дори Уилям е съгласен, че се оказаха дар от небето.

Това няма да го кажа на госпожица Скийтър. Няма да й кажа, че в крайна сметка е помогнала за каузата, срещу която се бореше. Но после виждам, че няма значение, защото госпожа Хили заявява:

— Снощи реших да напиша на Скийтър благодарствена бележка. Да й кажа колко ми помогна да осъществя проекта много по-бързо, отколкото иначе щях да успея.

Тъй като госпожа Лийфолт е много заета да шие дрешки за бебето, с Мей Мобли сме заедно почти през целия ден. Тя вече наедрява твърде много, за да я нося непрекъснато, но пък може и аз да съм понапълняла повечко. За сметка на това се опитвам да я прегръщам повече.

— Разкажи ми тайна история — прошепва тя с широка усмивка. Сега, щом пристигна на работа, тя все иска да й разказвам по някоя тайна история. Тайните истории са онези, дето си ги измислям.

Но в същия миг госпожа Лийфолт се появява с чанта на рамо, готова за излизане.

— Мей Мобли, излизам. Ела да прегърнеш мама.

Но Мей Мобли не помръдва. Госпожа Лийфолт е застанала с ръка на хълбока и чака детенцето си.

— Хайде, Мей Мобли — прошепвам аз. Побутвам я и тя отива да прегърне майка си силно, някак си отчаяно, но госпожа Лийфолт вече рови в чантата си за ключовете и не й обръща много внимание. Това обаче май вече не притеснява Мей Мобли както преди и на мен ми се свива сърцето.

— Хайде, Ейби — казва Мей Мобли, след като майка й излиза. — Време е за тайната ми история.

Отиваме в стаята й, където обичаме да стоим. Аз сядам на големия стол, тя сяда в скута ми, усмихва се и се полюшва.

— Кажи ми за кафявата опаковка. И подаръка. — Толкова се вълнува, че скимти. Скача за малко от скута ми, изскимтява тихичко, за да се успокои. После пак сяда в мен. Това й е любимата приказка, защото, когато й я разказвам, получава два подаръка.

Взимам кафявата амбалажна хартия от покупките си от супермаркет „Пигли Уигли“ и увивам в нея нещо дребно, например бонбон. После взимам бяла опаковъчна хартия от дрогерията на Коул и в нея загръщам още един бонбон. Тя ме гледа много сериозно, докато опаковам и й разказвам приказката за това, как не е важно какъв цвят е опаковката, а какво е увито в нея.

— Днес ще ти разкажа друга приказка — казвам аз, но първо се ослушвам, за да се уверя, че госпожа Лийфолт няма да се върне, защото е забравила нещо. Хоризонтът е чист. — Днес ще ти разкажа за един човек от космоса. — Тя обича да слуша за хора от космоса. Любимият й сериал по телевизията е „Моят любим марсианец“. Вадя шапките с антени, които снощи направих от станиол, и ги слагам на главите ни. Една за нея и една за мен. С тези неща приличаме на луди хора.

— Един ден един мъдър марсианец дошъл на Земята, за да научи хората на две неща — започвам аз.

— Марсианец? Колко голям?

— О, близо два метра.

— А как се казвал?

— Марс Лутър Кинг.

Тя си поема дълбоко дъх и обляга глава на рамото ми. Усещам как тригодишното й сърчице бие до моето, как пърха като пеперудка върху бялата ми униформа.

— Господин Кинг бил много приятен марсианец. Приличал досущ на нас, имал нос, уста, коса по главата, но понякога хората го гледали странно, а друг път направо се държали лошо с него.

Мога да си докарам голяма беля, особено от господин Лийфолт, задето й разказвам тези приказки. Но Мей Мобли знае, че това са нашите „тайни истории“.

— Защо, Ейби? Защо хората се държали лошо с него? — пита тя.

— Защото бил зелен.

Тази сутрин телефонът у госпожа Лийфолт звъни два пъти и двата пъти не успявам да вдигна. Първия път, защото гонех голата Мей Мобли из двора, а втория, защото бях в тоалетната в гаража и тъй като госпожа Лийфолт закъснява с три — да, три — седмици с раждането, не очаквам, че ще може да изтича до телефона. Но не очаквам и да ми се сопне, че не съм успяла да го вдигна и аз. Божке, трябваше да се досетя, когато се събудих тази сутрин. Снощи с госпожица Скийтър работихме по историите до дванайсет без петнайсет. Бях уморена до смърт, но завършихме осма глава, а това означава, че ни остават още четири. Крайният срок е десети януари и не знам дали ще успеем. Вече е третата сряда от октомври и е ред групата по бридж да се събере у госпожа Лийфолт. Сега, след като изгониха госпожица Скийтър, всичко се промени. Идват госпожа Джийн Калдуъл, която вика на всички „скъпа“, и госпожа Лу Ан, която замести госпожа Уолтърс, и всички са любезни и сковани, и все се съгласяват една с друга. Вече не ми е много интересно да ги слушам. Наливам последния студен чай, когато на вратата се позвънява. Бързо отивам да отворя и да покажа на госпожа Лийфолт, че не съм станала по-бавна, както разправя. Щом отварям, първото, което ми идва наум, е „розово“. Никога преди не съм я виждала, но съм чувала достатъчно от Мини, за да я позная. Защото коя друга ще напъха изключително големия си бюст в изключително тесен пуловер?

— Здравей — казва тя и облизва намазаните си с червило устни. Протяга ръка към мен и си мисля, че ще ми подаде нещо. Аз посягам да взема онова, което ще ми даде, а тя взима, че се здрависва с мен.

— Казвам се Силия Фут и идвам при госпожа Елизабет Лийфолт.

Толкова съм хипнотизирана от всичкото това розово, че ми трябват няколко секунди да осъзная колко зле може да свърши цялата работа за мен. И за Мини. Мина много време, но онази лъжа остана.

— Аз… тя… — бих й казала, че у дома няма никой, но масата за бридж се вижда зад гърба ми. Обръщам се и виждам как и четирите дами са се втренчили във вратата с отворени усти, все едно ловят мухи. Госпожа Калдуъл прошепва нещо на госпожа Хили. Госпожа Лийфолт се изправя тромаво и лепва на лицето си усмивка.

— Здравей, Силия — казва тя. — Отдавна не сме се виждали.

Госпожа Силия прочиства гърлото си и казва някак си прекалено силно:

— Здравей, Елизабет. Наминавам, за да… — Погледът й се премества към дъното на стаята, където дамите седят около масата. — О, не, прекъсвам ви. Аз… ще намина пак. Друг път.

— Не, не, какво мога да направя за теб? — пита госпожа Лийфолт.

Госпожа Силия си поема дълбоко въздух в тясната си розова пола и за секунда май на всички ни се струва, че дрехата ще се спука по шевовете.

— Идвам да предложа помощта си за детския благотворителен бал.

Госпожа Лийфолт се усмихва:

— О, ами аз…

— Много ме бива в подреждането на цветя, имам предвид, че в Шугър Дич всички така казваха, дори и прислужницата ми рече така, точно след като ме обяви за най-лошата готвачка, която е виждала — госпожа Силия се изкикотва, а аз затаявам дъх при думата „прислужница“. После тя пак става сериозна. — Но мога да адресирам писма и да лепя марки и…

Госпожа Хили става от масата. Приближава се и казва:

— Нямаме нужда от повече помощници, но за нас ще е удоволствие с Джони да дойдете на бала.

Госпожа Силия се усмихва и изглежда толкова признателна, че ти се къса сърцето. Ако имаш такова, разбира се.

— О, благодаря — отвръща тя. — За мен ще е удоволствие.

— Балът е в петък, петнайсети ноември в… — … в хотел „Робърт Лий“ — довършва госпожа Силия.

— Знам.

— С радост ще ти продадем билети. Джони ще те придружи, нали? Отиди да донесеш билети, Елизабет.

— И ако мога да помогна с нещо…

— Не, не — усмихва се Хили. — Погрижили сме се за всичко.

Госпожа Лийфолт се връща с един плик. Започва да тършува в него, но в този миг госпожа Хили дръпва плика от ръцете й.

— Така и така си тук, Силия, защо не купиш билети и за приятелите си?

Госпожа Силия се вцепенява за миг.

— Хм, добре.

— Какво ще кажеш за десет? Ти, Джони и осем ваши приятели. Така ще имате цяла маса.

Госпожа Силия така се насилва да се усмихне, че се разтреперва.

— Ще взема само два.

Госпожа Хили изважда два билета и подава плика на госпожа Лийфолт, която отива да го прибере.

— Само да си извадя чековата книжка. Добре, че взех този голям кочан със себе си. Обещах на прислужницата си Мини да й взема свински бут, докато съм в града.

Госпожа Силия се мъчи да напише чека на коляното си. Аз съм застинала и се надявам госпожа Хили да не е чула последните й думи. Госпожа Силия й подава чека, но госпожа Хили е сбърчила замислено лице.

— Коя? Коя каза, че ти е прислужница?

— Мини Джаксън. О, да му се не види — плясва се през устата госпожа Силия. — Елизабет ме накара да се закълна, че няма да казвам, че ми я е препоръчала, а аз се раздрънках.

— Елизабет… ти е препоръчала Мини Джаксън?

Госпожа Лийфолт се връща от спалнята.

— Ейбълийн, Мей Мобли се е събудила. Отиди да я вземеш.

Гърбът така ме боли, че не мога да повдигна и пила за нокти. Аз бързо отивам в стаята на Мей Мобли, но докато стигна, малката пак е заспала. Връщам се обратно в трапезарията. Госпожа Хили затваря вратата. После сяда на стола със самодоволна усмивка.

— Ейбълийн — казва госпожа Лийфолт, — отиди да приготвиш салатите, всички теб чакаме.

Отивам в кухнята. Когато се връщам с подноса, чиниите на него потракват като зъби.

— … онази, която открадна среброто на мама…

— … мислех си, че целият град знае, че тази чернилка е крадла…

— … никога не бих я препоръчала…

— … видя ли как е облечена? За каква се…

— На всяка цена ще разплета тази история — казва госпожа Хили.

Мини

Глава 24

На кухненската мивка съм и чакам госпожа Силия да се прибере. Кърпата в ръцете ми вече се е превърнала в дрипа. Тази откачена жена се събуди сутринта, напъха се в най-тесния си розов пуловер и за моя изненада се провикна:

— Отивам у Елизабет Лийфолт. Още сега, докато съм събрала смелост, Мини. — И после тръгна с кабриолета си „Бел Еър“ с прищипана на вратата пола.

Докато телефонът не иззвъня, просто леко се притеснявах. Ейбълийн бе така разтревожена, че хълцаше. Госпожа Силия не само казала на дамите, че Мини Джаксън работи при нея, но им съобщила и че госпожа Лийфолт ме била „препоръчала“. Ейбълийн чула само това. На онези кокошки ще им трябват не повече от пет минути да разнищят историята. И сега трябва да чакам. Да чакам, за да разбера. Първо, дали най-добрата ми приятелка на света ще бъде уволнена, задето ми е намерила работа. И второ — дали госпожа Хили е разказала на госпожа Силия лъжата, че съм откраднала. И подточка а) на втория въпрос: дали госпожа Хили е казала на госпожа Силия как си й го върнах заради лъжата, че съм крадла. Не съжалявам за ужасното нещо, което й сторих. Но сега, след като госпожа Хили изпрати собствената си прислужница да гние в затвора, се чудя какво ще направи тази жена с мен. Чак в четири и десет — час по-късно, отколкото си тръгвам от работа, виждам госпожа Силия да се прибира. Тя се поклаща по алеята, все едно има да ми казва нещо. Закачвам маркуча за чешмата.

— Мини, стана късно! — извиква тя.

— Какво стана с госпожа Лийфолт? — дори не се опитвам да я подпитам деликатно. Трябва да разбера.

— Тръгвай си, моля те! Джони ще се прибере всеки момент. — Тя ме побутва към килера, където си държа нещата.

— Ще говорим утре — казва тя, но този път не искам да си тръгвам, искам да разбера какво е казала госпожа Хили за мен.

Да разбереш, че прислужницата ти е крадла, е все едно някой да ти каже, че учителката на децата ти е повлекана. Не й даваш втори шанс, а направо се отърваваш от нея. Но госпожа Силия не иска да ми каже нищо. Маха с ръка да си тръгвам, за да продължи с целия този заплетен цирк. Господин Джони знае за мен. Госпожа Силия знае, че господин Джони знае за мен. Но господин Джони не знае, че госпожа Силия знае, че той знае. И заради цялата тази глупост се налага да си тръгна в четири и десет и да се тревожа за госпожа Хили цяла нощ.

На следващата сутрин Ейбълийн звъни у дома преди работа.

— Рано тази сутрин се обадих на горката Фани, защото знаех, че ще се тормозиш цяла нощ.

Горката Фани е новата прислужница на госпожа Хили. Трябва по-скоро да й викат Глупавата Фани, задето отиде да работи там.

— Чула госпожа Лийфолт и госпожа Хили да стигат до извода, че ти си измислила цялата работа с препоръката, за да те наеме госпожа Силия.

Въздъхвам облекчено.

— Радвам се, че няма да загазиш — отвръщам аз. — Но сега госпожа Хили ще разправя не само че съм крадла, но и лъжкиня.

— Не се тревожи за мен — казва Ейбълийн. — Просто гледай госпожа Хили да не говори с твоята шефка.

Когато отивам на работа, госпожа Силия бърза да излезе, за да си купи рокля за благотворителния бал следващия месец. Казва, че иска да е първа в магазина. Не се държи като едно време, когато беше бременна. Сега няма търпение да излезе. Отивам в задния двор и избърсвам градинските столове. Птичките се плашат, когато ме виждат да се приближавам, излитат на рояк и разклащат клонките на камелията. Миналата пролет госпожа Силия все ми повтаряше да набера от тези цветя и да ги сложа в къщата. Но аз познавам камелиите. Щом внесеш китка вътре и си мислиш колко свежо изглежда, започва да ти се струва, че цветята се движат и като се наведеш да ги помиришеш, виждаш, че си внесъл в къщата цяла армия буболечки. Зад храстите чувам как се счупва клечка, после още една. Настръхвам, заставам неподвижно. Далеч сме от града и в тази пустош на километри няма кой да чуе виковете ни. Ослушвам се, но не чувам други шумове. Казвам си, че просто още ме държи от преди, когато се озъртах за господин Джони. Или пък ме е хванала параноята, задето снощи помагах на госпожица Скийтър за книгата. След като говоря с нея, винаги съм нервна. Накрая отивам отзад, за да почистя столовете край басейна и да събера филмовите списания, носните кърпички и изгнилите листа. В къщата телефонът иззвънява. Не бива да го вдигам, защото госпожа Силия още се опитва да поддържа голямата лъжа пред господин Джони. Но сега не си е у дома, а може да се обажда Ейбълийн с някакви новини. Влизам и заключвам вратата зад себе си.

— Домът на госпожа Силия — Боже, надявам се да не звъни самата госпожа Силия.

— Обажда се Хили Холбрук. С кого говоря? Кръвта се оттича от лицето ми. За около пет секунди главата ми е като празна черупка. Снишавам глас, преправям го на по-дебел, непознат.

— На телефона е Дорина. Прислужницата на госпожа Силия. — „Дорина? Защо казах името на сестра си!“

— Дорина. Мислех си, че Мини Джаксън е прислужницата на госпожа Фут.

— Тя… напусна.

— Така ли? Искам да говоря с госпожа Фут.

— Тя… не е в града. Замина за крайбрежието. На… ъ… — мислите ми препускат с хиляда километра в час, докато се опитвам да измисля някакви подробности.

— Кога се връща в такъв случай?

— След мнооого време.

— Е, когато се прибере, й кажи, че съм я търсила. Хили Холбрук, Емерсън 36840.

— Да, госпожо. Ще й предам. — Да бе, друг път. Подпирам се на ръба на шкафа и чакам сърцето ми да се успокои. Не че госпожа Хили не може да ме намери. В крайна сметка може просто да потърси в телефонния указател Мини Джаксън на улица „Тик“ и да намери адреса ми. И не че не мога да кажа на госпожа Силия какво се случи, да й обясня, че не съм крадла. Току-виж пък ми повярвала. Но ужасното нещо, което направих, съсипва цялата работа.

Четири часа по-късно госпожа Силия се прибира с пет големи кутии, натрупани една върху друга. Помагам й да ги занесе в спалнята и след това се спотайвам пред вратата й, за да чуя дали ще се обади на дамите, както прави всеки ден. Както и очаквам, чувам да вдига телефона. Но после просто поставя слушалката обратно. Глупачката проверява дали телефонът работи, в случай че някой се опита да й звънне.

Макар да е третата седмица от октомври, лятото продължава да се ниже монотонно като въртяща се сушилня за дрехи. Тревата в двора на госпожа Силия все още е яркозелена. Оранжевите далии още се усмихват, опиянени на слънцето. И всяка вечер проклетите комари излизат на лов за кръв, подложките ми за потене се вдигнаха на три цента за кутия, а електрическият ми вентилатор се разби на кухненския под. Една октомврийска сутрин, три дни след обаждането на госпожа Хили, отивам на работа половин час по-рано. Изпратих Шугър да заведе децата на училище. Смляното кафе е в модерната кафеварка, водата в съда се затопля. Подпирам се на шкафа. Тишина. Това чаках цяла нощ. Хладилникът „Фриджидеър“ се включва с тихо бръмчене. Поставям ръка върху него, за да усетя вибрациите.

— Ужасно си подранила, Мини.

Отварям хладилника и скривам глава в него.

— Добро утро — обаждам се, наведена над рафта със зеленчуците. Единствената мисъл в главата ми е: „Още е рано.“ Премятам в ръцете си няколко артишока, студените стебла боцкат ръцете ми. Така наведена, главата ми пулсира още по-силно. — Ще приготвя печено за вас и господин Джони, а после ще приготвя и… — но гласът ми звучи пискливо. — Мини, какво се е случило? — госпожа Силия е дошла до вратата на хладилника, без да я усетя. Сбърчвам неволно лице. Раната от порязано на веждата ми се отваря отново и горещата кръв щипе, все едно ме режат с бръснач. Обикновено синините са на места, на които не се виждат. — Седни, скъпа. Падна ли? — Тя слага ръка на хълбока си върху розовата нощница. — Пак ли се спъна в кабела на вентилатора? — Добре съм — отвръщам аз и се обръщам, за да не ме види.

Но госпожа Силия се навежда и гледа в раната с облещени очи, все едно не е виждала нещо по-ужасно. Една бяла дама веднъж ми каза, че кръвта изглежда по-червена върху черна кожа. Вадя памучен тампон от джоба си и го притискам към лицето си. — Нищо работа — казвам аз. — Ударих се във ваната. — Мини, тече ти кръв. Струва ми се, че раната трябва да се зашие. Нека повикам доктор Нийл — тя грабва телефона от стената, но после го затваря. — О, той е на лов с Джони. Тогава ще позвъня на доктор Стийл.

— Госпожо Силия, не ми трябва лекар.

— Трябва някой да те прегледа, Мини — отвръща тя и пак вдига слушалката.

Налага ли се наистина да й го казвам? Стисвам зъби и отварям уста:

— Тези доктори няма да прегледат чернокож, госпожо Силия. Тя пак връща слушалката на мястото й. Обръщам се с лице към мивката. Повтарям си наум: „Това не влиза в ничия работа, просто си върши задълженията“, но снощи изобщо не мигнах. Лирой ми крещя цяла вечер, уцели ме по главата със захарницата, изхвърли дрехите ми на задната веранда. Имам предвид, че когато се е напил с евтино вино, е едно, но… ох. Срамът така ме смазва, че имам чувството, че ще се стоваря на пода. Този път Лирой не беше пиян. Този път ме преби напълно трезвен.

— Излезте, госпожо Силия, оставете ме да работя — казвам аз, защото искам да остана за малко сама. Първо си помислих, че Лирой е разбрал, че помагам на госпожица Скийтър. Само това ми мина през ум, докато ме налагаше. Но той не обели и дума по този въпрос. Преби ме чисто и просто за удоволствие.

— Мини? — пита госпожа Силия, отново втренчена в раната. — Сигурна ли си, че това ти е от ваната?

Пускам водата, за да вдигна някакъв шум в стаята.

— Казах ви, че е от това. Така стана, ясно ли е?

Тя ме поглежда подозрително и ми размахва пръст.

— Добре, но ще ти направя кафе и днес ще си вземеш почивен ден, разбра ли? — Госпожа Силия отива до кафеварката, налива две чаши, но после застива. Поглежда ме изненадано. — Не знам как предпочиташ кафето си, Мини.

Обръщам очи с досада.

— Също като вас.

Тя пуска по две бучки захар в чашите. Подава ми кафето, но не сяда, а се заглежда през задния прозорец със стиснати устни. Тръгвам да мия чиниите от снощи и ми се иска тя да ме остави на мира.

— Знаеш ли — казва тя тихичко. — Можеш да ми кажеш всичко, Мини. Аз продължавам да мия и усещам как ноздрите ми започват да потреперват. — Виждала съм разни неща, докато живеех в Шугър Дич. Всъщност…

Вдигам очи и се каня да й се сопна да не ми се бърка в работата, но госпожа Силия казва със странен тон:

— Трябва да се обадим в полицията, Мини.

Оставям чашата с кафето си толкова рязко, че течността се разлива.

— Вижте сега, не искам полицията да се меси…

Тя посочва прозореца.

— Там има някакъв мъж, Мини! Ето там!

Обръщам се, за да видя какво ми сочи. Един мъж — гол мъж — стои навън до азалиите. Премигвам, за да се уверя, че не ми се привижда. Той е висок, мърляв и бял. Стои с гръб към нас, на около пет метра. Кестенявата му коса е оплетена като на скитник. Дори и отзад, разбирам, че се пипа.

— Кой е този? — прошепва госпожа Силия. — Какво прави тук?

Мъжът се обръща с лице към нас, все едно ни е чул. И двете зяпваме. Държи го, все едно ни предлага сандвич с франзела.

— О, Боже! — казва госпожа Силия.

Мъжът шари с очи по прозореца. Погледът му се спира върху мен и сякаш прогаря тъмна линия през двора. Потръпвам. Все едно ме познава, мен, Мини Джаксън. Той се взира с извити устни, като че ли иска да ми каже, че си заслужавам всеки лош ден, който съм имала, всяка нощ, в която не съм спала, всеки удар на Лирой. Все едно си го заслужавам, че ми е и малко. След това бавно започва да удря с юмрук дланта си. Удря. Удря. Удря. Все едно ми показва точно какво ще ми стори. Усещам как окото ми пак започва да пулсира.

— Трябва да се обадим на полицията! — прошепва госпожа Силия. Разширените й очи се стрелват към телефона в другия край на стаята, но тя не помръдва и на сантиметър.

— Ще им трябват четирийсет и пет минути само да стигнат до тук — отвръщам аз. — Дотогава може да е разбил вратата.

Спускам се към задната врата и я заключвам. После изтичвам и заключвам и предната врата, като се навеждам, когато минавам под прозореца. Вдигам се на пръсти и поглеждам през малкото квадратно прозорче на задната врата. Госпожа Силия наднича от другата страна през големия прозорец. Голият мъж тръгва много бавно към къщата. Качва се по задните стълби. Посяга към топката на бравата, а когато я виждам как се завърта, сърцето започва да се блъска силно в гърдите ми. Чувам госпожа Силия да казва по телефона:

— Полицията ли е? Тук има натрапник! Един мъж! Един гол мъж се опитва да влезе в…

Отскачам от квадратното прозорче тъкмо навреме, защото през него с трясък влита камък и усещам как по лицето ми се посипват стъкълца. През големия прозорец виждам, че мъжът отстъпва назад, все едно се опитва да реши къде да направи следващия си удар. Започвам да се моля: „Боже, не искам да правя това, не ме карай да го правя…“ Той пак започва да ни наблюдава през прозореца. А аз знам, че не мога просто да седя като истукана и да го чакам да влезе. Нужно му е само да счупи френския прозорец и ще е вътре при нас. Боже, знам какво трябва да направя. Трябва да изляза. Трябва аз първа да стигна до него.

— Отдръпнете се, госпожо Силия — казвам разтреперана. Отивам да взема ловния нож с калъфа на господин Джони, който е окачен на мечката. Но острието е толкова късо, че ще трябва да се приближа ужасно много до него, за да го намушкам. Затова взимам и метлата. Поглеждам навън и го виждам, че стои в средата на двора и оглежда къщата. Преценява. Отварям задната врата и се измъквам. От другия край на двора мъжът ми се усмихва, а в устата му се виждат не повече от два зъба. Той спира да удря дланта си с юмрук и започва пак да се гали, вече плавно, равномерно. — Заключете вратата — изсъсквам през рамо. — Не я отключвайте! — Чувам изщракването. Затъквам ножа в колана на униформата си и се уверявам, че съм го пристегнала здраво. После хващам метлата с две ръце.

— Да се махаш оттук, глупако! — крясвам аз. Но мъжът не помръдва. Приближавам се с няколко крачки. Той също пристъпва напред, а аз започвам да се моля: „Господи, пази ме от този гол бял мъж…“. — Имам нож — провиквам се аз. Правя още няколко крачки напред. Той също. Когато стигам на два-три метра от него, вече съм се задъхала. Двамата се гледаме.

— Я, каква дебела чернилка — обажда се той със странен, тънък глас и се глади бавно.

Поемам си дълбоко въздух. В следващия миг се втурвам напред и замахвам с метлата. Фиууу! Изпускам го за няколко сантиметра и той се отдръпва плавно. Замахвам отново и мъжът се затичва към къщата. Тръгва право към задната врата, където от прозорчето наднича госпожа Силия. — Чернилката не може да ме хване! Дебелата чернилка не може да тича!

Той стига до стъпалата, а аз изпадам в паника, че ще се опита да разбие вратата, но в същия миг той се завърта и тръгва да бяга покрай плета с онази голяма увиснала франзела в ръка.

— Да се махаш оттук! — крещя аз след него, усещам остра болка и знам, че раната ми се е отворила още повече. Погвам го от храстите към басейна, гади ми се и се задъхвам. Той тръгва по-бавно край водата и аз се приближавам, замахвам силно и го плясвам по задника, пляс! Дръжката се счупва и метлата изхвръква.

— Не ме заболя! — Той поклаща ръка между краката си с присвити колене. — Искаш ли да похапнеш кренвирш, чернилко? Ела да си хапнеш кренвирш!

Шмугвам се край него обратно към средата на двора, но мъжът е прекалено висок и прекалено бърз, а аз се задъхвам все повече. Спирам, навеждам се запъхтяна с дръжката на метлата в ръка. Поглеждам надолу към ножа — няма го. В мига, в който поглеждам назад… тряс! Олюлявам се. Звънтенето е изненадващо и силно, залитам. Слагам ръка върху ухото си, но звънтенето се усилва. Ударил ме е от страната на раната. Той се приближава все повече и аз затварям очи, защото знам какво ме очаква, знам, че трябва да бягам, но не мога. Къде е ножът? Той ли го е взел? Звънтенето е кошмарно.

— Да се махаш, преди да съм те убила — чувам аз глас, който все едно долита от тенджера. Полуоглушала съм и се налага да отворя очи. Виждам госпожа Силия с розовата си сатенена нощница. В ръката си държи ръжен за камина, тежък и остър.

— И бялата дама ли иска кренвирш? — Той размахва пениса си към нея, а тя се приближава към мъжа бавно, като котка.

Поемам си дълбоко въздух, а белият мъж подскача наляво, после надясно, хили се и мляска с беззъбата си уста. Но госпожа Силия не помръдва. След няколко секунди той се намръщва, изглежда разочарован, че госпожа Силия не прави нищо. Не размахва ръжена, не се ядосва, не крещи. Той поглежда към мен.

— Ами ти? Чернилката, дето се опита да… Пук! Челюстта на мъжа изхрущява настрани, а от устата му руква кръв. Той започва да залита наоколо, обръща се, а госпожа Силия го фраска и от другата страна. Все едно иска да му подравни мутрата. Мъжът се препъва зашеметен няколко крачки напред. После се стоварва по лице на земята.

— Боже, вие… вие го повалихте… — казвам аз, но едно гласче в главата ми ме пита съвсем спокойно, все едно си пием чая, „Това наистина ли се случва?“ Нима бяла жена пребива бял мъж, за да спаси мен? Или онзи така ми е отвинтил главата, че сега лежа мъртва на земята… Опитвам се да фокусирам поглед. Госпожа Силия е оголила зъби. Вдига отново пръчката и бам! — удря го по сгъвките на коленете. Решавам, че това не се случва наистина. Твърде странно е, по дяволите. Бам! Удря го през раменете и всеки път, като замахне, пъшка.

— Казах ви, че… го повалихте вече, госпожо Силия. — Но явно госпожа Силия не мисли така. Дори със звънтенето в ушите ми, чувам звук като от трошене на пилешки кости. Заставам малко по-изправена и си налагам да си проясня погледа, преди това да се е превърнало в убийство. — Не мърда вече, не мърда, госпожо Силия — казвам й аз. — Даже… — опитвам се да хвана ръжена — може да е умрял.

Накрая сграбчвам пръчката, тя я пуска в същия миг и ръженът полита навътре в двора. Госпожа Силия отстъпва назад и се изплюва в тревата. Цялата й розова сатенена нощница е опръскана с кръв. Платът се е залепил за краката й.

— Не е мъртъв — казва госпожа Силия.

— Ама малко му остана — отвръщам аз.

— Силно ли те удари, Мини? — пита ме тя, но гледа надолу към него. — Много ли те боли?

Усещам, че по слепоочието ми тече кръв, но знам, че е от раната от захарницата, която пак се е отворила.

— Не толкова силно, колкото вие ударихте него — отвръщам аз. Мъжът изпъшква и ние двете подскачаме. Аз грабвам ръжена и дръжката на метлата от тревата. Няма да й дам нито едното в ръцете. Той се претъркулва наполовина. Лицето му е окървавено и от двете страни, очите му са подути и затворени. Челюстта му е разбита, а той някак си успява да се изправи. И после се отдалечава с жалко клатушкане. Дори не ни поглежда. Ние само стоим и го гледаме как куца през бодливите чемшири и изчезва сред дърветата.

— Няма да стигне далеч — казвам аз, без да пускам ръжена. — Здравата го натупахте.

— Мислиш ли?

Поглеждам я:

— Като Джо Луис[1] с щанга за гуми.

Тя отмята сплъстен кичур руса коса от лицето си и ме поглежда, все едно се ужасява, че са ме ударили. Изведнъж осъзнавам, че трябва да й благодаря, но честно казано, не ми идва на ум с какви думи. А такова нещо ми се случва за пръв път. Успявам да кажа само:

— Изглеждахте… страшно уверена.

— Биваше ме в боя. — Тя оглежда живия плет, избърсва потта си с длан. — Да ме беше видяла преди десет години…

Сега няма грим по лицето, косата й не е напръскана с лак за коса, нощницата й прилича на стара рокля от прерията. Поема си дълбоко въздух през носа и аз я виждам. Виждам селското момиче, което е била преди десет години. Била е силна. Не е оставяла никой да се задява с нея.

Госпожа Силия се обръща и аз тръгвам след нея към къщата. Виждам ножа в розовия храст и го грабвам. Боже, ако онзи мъж го беше докопал, щяхме да сме мъртви. В банята за гости почиствам раната си и я превързвам с бяла марля. Ужасно ме боли главата. Когато излизам, чувам как госпожа Силия говори по телефона с полицейския участък в Мадисън. Измивам си ръцете и се чудя как един отвратителен ден може да стане още по-ужасен. Като че ли в някакъв момент се свършват лошите неща, които могат да ти се случат.

Опитвам се отново да помисля за положението си в момента. Тази вечер мога да остана при сестра си Октавия, да покажа на Лирой, че повече няма да го търпя. Отивам в кухнята, слагам боба да се вари. Кого заблуждавам? Вече знам, че довечера ще се прибера право вкъщи. Чувам как госпожа Силия приключва разговора с полицаите. А после чувам как прави обичайната си жалка проверка, за да се увери, че линията е свободна.

Същия следобед правя нещо ужасно. Минавам с колата покрай Ейбълийн, която се прибира от автобусната спирка. Ейбълийн ми помахва, а аз се правя, че не виждам на тротоара най-добрата си приятелка с ярка бяла униформа. Вкъщи с влизането слагам веднага торбичка с лед на окото си. Децата още не са се прибрали, а Лирой спи в спалнята. Вече не знам какво да правя, нито с Лирой, нито с госпожа Хили. Нищо че тази сутрин гол бял мъж ме удари в ухото. Просто седя и гледам мазните жълти стени. Защо все не успявам да ги изчистя?

— Мини Джаксън. Прекалено важна ли си станала, та да не закараш старата Ейбълийн до дома й?

Въздъхвам и се обръщам, за да види подутото ми лице.

— О! — продумва тя. Обръщам се пак към стената.

— Ейбълийн — въздъхвам аз. — Няма да повярваш как мина денят ми.

— Ела у нас. Ще ти направя кафе.

Преди да излезем, отлепвам ярката марля и я пускам в джоба си до торбичката с лед. Ако тук видят някой друг с подуто око, няма да му обърнат никакво внимание. Но аз имам добри деца, кола с гуми и фризер. Гордея се със семейството си, а срамът от раната е по-страшен от болката. Тръгвам след Ейбълийн през плетовете и задните дворове, за да избегна хората по улиците и погледите им. Радвам се, че тя ме познава толкова добре. В кухнята си Ейбълийн слага да се вари кафе за мен и чай за себе си.

— Какво ще правиш? — пита тя, а аз някак си просто знам, че говори за окото. Не сме обсъждали варианта да напусна Лирой. Много черни мъже зарязват семействата си като ненужен боклук, но чернокожите жени не го правят. Трябва да мислим за децата си.

— Мислех да отида при сестра си. Но не мога да взема децата, на училище са.

— Няма страшно, ако пропуснат няколко дни.

Не и когато трябва да се защитиш. Отново поставям марлята и притискам върху нея торбичката с лед, за да не е толкова голяма подутината, когато децата ме видят довечера.

— Пак ли каза на госпожа Силия, че си се подхлъзнала в банята?

— Да, но тя разбра.

— Как? Какво ти каза? — пита Ейбълийн.

— По-скоро какво направи. — И разказвам на Ейбълийн как тази сутрин госпожа Силия преби голия мъж с ръжена за камината. Имам чувството, че се е случило преди десет години.

— Ако този човек беше черен, сега щеше да е мъртъв. Полицията щеше да вдигне на крак всичките петдесет и три щата — казва Ейбълийн.

— Гледаш я как се конти и ходи с високи токчета, а без малко да го убие — казвам аз.

Ейбълийн се разсмива.

— Как му викал?

— Кренвирш. Луд за връзване — опитвам се да не се усмихна, защото знам, че така раната пак ще се отвори.

— Божке, Мини, колко неща са ти се случили.

— Как така успя да се разправи с онзи луд, а се мъкне след госпожа Хили, все едно си проси унижението? — казвам аз, макар последната ми грижа в момента да е, че някой може да обиди госпожа Силия. Просто някак си ми е приятно да говоря за нечий чужд объркан живот.

— Човек ще си рече, че те е грижа — усмихва се Ейбълийн.

— Тя просто не ги вижда. Границите. Нито границата между мен и нея, нито тази между нея и Хили.

Ейбълийн отпива голяма глътка от чая си. Накрая я поглеждам. — Защо си толкова мълчалива? Знам, че имаш мнение по този въпрос.

— Ще ме обвиниш, че философствам.

— Давай — казвам й аз. — Не можеш да ме уплашиш с малко философия.

— Не е вярно.

— Моля?

— Говориш за нещо, което не съществува.

Поклащам глава:

— Не само че има граници, а и ти като мен много добре знаеш какви са.

Ейбълийн поклаща глава:

— Преди вярвах в тях. Но вече не. Те са само в главите ни. Хора като госпожа Хили се опитват да ни накарат да повярваме, че ги има. Но всъщност ги няма.

— Знам, че ги има, защото, ако ги прекрачиш, те наказват — отвръщам аз. — При мен поне така става.

— Много хора си мислят, че ако отговаряш на съпруга си, прекрачваш границата. И затова той те наказва с право. Ти вярваш ли в тази граница?

Навеждам начумерено очи.

— Знаеш, че изобщо няма да се пробвам с тази граница.

— Защото тя не съществува.

Освен в главата на Лирой. Няма граници и между черните и белите. Просто някакви хора са си ги измислили много, много отдавна. А същото се отнася и за селяните и дамите от обществото. Като се сетя как госпожа Силия изскочи с онзи ръжен, въпреки че можеше да се спотайва зад вратата, вече не съм сигурна дали Ейбълийн не е права. Изпитвам угризения. Искам тя да разбере как стоят нещата с госпожа Хили. Но как да го обясня на глупачка като нея?

— Значи искаш да кажеш, че няма граница и между шефката и прислугата, така ли?

Ейбълийн поклаща глава:

— Това са просто позиции като на дъска за шах. Няма значение кой за кого работи.

— Значи няма да прекрача никаква граница, ако кажа на госпожа Силия, че госпожа Хили не я намира за достойна компания? — Вдигам чашата си. Опитвам се да проумея тази работа, но пулсирането на раната ми притиска мозъка. — Но ако й кажа, че госпожа Хили не й е от класата… тогава не твърдя ли, че има граница?

Ейбълийн се разсмива. Потупва ме по ръката:

— Казвам само, че добротата не знае граници.

— Хм — слагам аз отново леда на главата си. — Е, може пък да се опитам да й кажа. Преди да отиде на бала и да се изложи като голяма розова глупачка.

— Ще ходиш ли тази година? — пита Ейбълийн.

— Ако госпожа Хили ще е в една стая с госпожа Силия и ще й разправя лъжи за мен, по-добре ще е да съм там. Освен това Шугър иска да изкара малко пари за Коледа. Добре е вече да се научи да сервира по приеми.

— И аз ще ходя — казва Ейбълийн. — Госпожа Лийфолт ме помоли още преди три месеца да направя бишкотена торта за търга. — Пак тази блудкава история ли? Защо белите толкова обичат бишкоти? Мога да направя десет торти с по-хубав вкус от тази.

— Мислят си, че е много по европейски — поклаща глава Ейбълийн. — Жал ми е за госпожица Скийтър. Знам, че не иска да ходи, но госпожа Хили й рекла, че ако не отиде, ще я изхвърли от организацията.

Изпивам и останалата част от кафето си и гледам как слънцето залязва. През прозореца започва да влиза по-хладен въздух.

— Май трябва да тръгвам — казвам аз, макар да предпочитам да прекарам остатъка от живота си тук, в уютната кухничка на Ейбълийн, и да я слушам как ми обяснява за света. Това обичам в Ейбълийн — тя може да вземе и най-сложните неща в живота и да ги раздроби на толкова малки и прости парченца, че да се поберат в джоба ти.

— Искаш ли с децата да дойдете при мен?

— Не — махам марлята и я пъхам в джоба си. — Искам той да ме види — казвам аз и забивам поглед в празната си чаша. — Да види какво е сторил на съпругата си.

— Обади ми се по телефона, ако стане напечено. Чу ли ме?

— Не ми трябва телефон. Чак тук го чуеш да пищи за милост.

Термометърът на кухненския прозорец у госпожа Силия пада от двайсет и шест на тринайсет градуса за по-малко от час. Най-сетне нахлува студен фронт и донася хладен въздух от Канада, Чикаго или от където и да било там. Чистя граха от камъчета и размишлявам как ние дишаме въздуха, който са дишали хората в Чикаго преди два дни. Чудя се, ако например се сетя без причина за „Сиърс и Робът“ или за панирано пиле, дали не е, защото някой в Илинойс си е помислил същото преди два дни. Така забравям за неприятностите си за около пет секунди. Трябваха ми пет дни, но най-накрая измислих план. Не е особено добър, но поне е нещо. Знам, че с всяка изминала минута оставям възможност на госпожа Силия да се обади на госпожа Хили. Ако почакам още малко, двете ще се видят на бала другата седмица. Призлява ми, като си представя как госпожа Силия отива при онези момичета, все едно са първи приятелки, и изражението на гримираното й лице, когато научи за мен. Тази сутрин видях списъка до леглото на госпожа Силия. Какво й трябва за бала: маникюр; да занесе смокинга на химическо чистене и да го изгладят; да се обади на Хили Холбрук.

— Мини, с новия цвят на косата си изглеждам ли евтина?

Не й отговарям.

— Утре ще отида при Фани Мей да ме боядиса пак. — Госпожа Силия седи на кухненската маса и държи цяла шепа лентички с мостри, подредени като ветрило. — Какво мислиш — „Пшениченорусо“ или „Мерилин Монро“?

— Защо не харесвате естествения си цвят? — Не че подозирам какъв може да е. Но със сигурност не е медножълтият или болнаво белият цвят върху онези картончета в ръката й.

— Струва ми се, че „Пшениченорусото“ е по-тържествено, като за празници и други подобни. Ти как мислиш?

— Ако искате главата ви да прилича на кожата на пуйка.

Госпожа Силия се изкикотва. Мисли си, че се шегувам.

— О, и трябва да ти покажа новия си лак за нокти. — Тя започва да тършува из чантата си и вади шишенце с нещо толкова розово в него, че прилича на бонбон. Отваря шишенцето и започва да си лакира ноктите. — Моля ви, госпожо Силия, не цапайте по масата, не… — Не е ли идеален? А намерих и две рокли точно в същия тон!

Тя скача и се връща ухилена до уши с две яркорозови рокли в ръце. Дълги до земята, покрити с разни лъскави неща и пайети и с големи цепки. И двете имат тънки като конец презрамки. Ще я разнищят на онова парти.

— Коя ти харесва повече? — пита госпожа Силия.

Посочвам онази, дето не е с дълбоко деколте.

— О, а аз бих избрала другата. Чуй само как подрънква, когато вървя. — Тя разклаща роклята.

Представям си я как подрънква на бала в тази рокля. Както и да наричат белите пачаврите от долнопробните кръчми, точно така ще започнат да й викат. Даже няма да разбере какво става. Ще чуе само съскането.

— Знаете ли, госпожо Силия — започвам аз бавно, все едно чак сега ми е дошло на ум. — Вместо да звъните на другите дами, може би трябва да се обадите на госпожица Скийтър Филън. Чух, че била много мила.

Помолих госпожица Скийтър да ми направи тази услуга преди няколко дни, да се опита да се сприятели с госпожица Силия, за да я държи далеч от онези жени. Досега казвах на госпожица Скийтър да не се обажда на госпожа Силия. Но сега това е единственият вариант, с който разполагам. — Мисля, че с госпожица Скийтър много ще се харесате — казвам аз с широка усмивка.

— О, не — поглежда ме госпожа Силия с широко отворени очи и с крещящите рокли в ръце. — Не знаеш ли? Членовете на женската организация вече не могат да понасят Скийтър Филън.

Пръстите ми се свиват в юмруци.

— Срещали ли сте се с нея?

— О, чух всичко, докато седях под каската във фризьорския салон на Фани Мей. Разправят, че градът не е виждал по-голям срам. Казаха, че тя е оставила всички онези тоалетни в предния двор на Хили Холбрук. Помниш ли снимката във вестника преди няколко месеца?

Стисвам зъби, за да не кажа какво мисля наистина.

— Попитах ви дали сте се срещали някога с нея?

— Ами не. Но щом всички онези момичета не я харесват, значи трябва да е… ами тя… — думите й заглъхват, все едно чак сега се усеща какво казва.

Не мога да повярвам на ушите си, в мен се надигат погнуса и отвращение и се навиват на руло в стомаха ми. За да не й довърша изречението, се обръщам към мивката. Избърсвам си ръцете толкова яростно, че ме заболяват. Знаех, че е глупава, но не подозирах, че е и лицемерка.

— Мини? — казва госпожа Силия зад мен.

— Госпожо.

Тя говори тихо. Но усещам срама в думите й.

— Дори не ме поканиха да вляза. Оставиха ме да стоя на стъпалата като продавач на прахосмукачки.

Обръщам се и виждам, че е забила очи в пода.

— Защо, Мини? — прошепва тя.

Какво да й кажа? Дрехите ти, косата ти, циците ти, пристегнати в пуловери с детски размер. Помня какво ми каза Ейбълийн за границите и добротата. Помня какво беше чула Ейбълийн у госпожа Лийфолт по въпроса, защо дамите от организацията не я харесват. Това ми се струва най-добрата причина, за която се сещам.

— Защото знаят, че сте забременели първия път. И са бесни, че сте забременели и сте се омъжили за един от техните мъже.

— Те знаят за това?

— Особено след като госпожа Хили и господин Джони са били гаджета толкова дълго.

За секунда тя само примигва.

— Джони каза, че са излизали, но… наистина ли са ходили толкова дълго?

Свивам рамене, все едно нямам представа, но знам. Когато започнах работа при госпожа Уолтърс преди осем години, единственото, за което госпожа Хили говореше, е, как един ден с господин Джони ще се оженят. Отговарям й:

— Предполагам, че са скъсали горе-долу когато се е запознал с вас.

Чакам я да проумее, че светският й живот е обречен. Че няма смисъл повече да звъни на дамите от женската организация. Но като я гледам как е сбърчила чело, имам чувството, че решава задачи от висшата математика. После лицето й се прояснява, като че ли е намерила отговора.

— Значи Хили… сигурно си мисли, че съм се занасяла с Джони, докато още са били заедно.

— Вероятно. А доколкото чувам, госпожа Хили май още си пада по него. Така и не го преживявала — казвам й аз, като си мисля, че всяка нормална жена ще се възмути, ако разбере, че някоя друга още си пада по съпруга й. Но забравих, че госпожа Силия не е нормален човек.

— Ами нищо чудно, че не могат да ме понасят! — казва тя ухилена до уши. — Не че мразят мен, а не харесват онова, което си мислят, че съм направила.

— Моля? Мразят ви, защото ви мислят за селянка!

— Е, просто ще трябва да обясня на Хили, че не крада чужди мъже. Всъщност ще й го кажа в петък, когато се видим на бала.

Тя се усмихва, все едно току-що е открила лек за детски паралич, а не просто е измислила план как да спечели госпожа Хили. В този момент вече съм твърде уморена, за да споря с нея.

В петък, деня на бала, оставам на работа до късно и лъсвам къщата от горе до долу. После изпържвам чиния свински котлети. Струва ми се, че колкото по-лъснати са подовете и по-чисти са прозорците, толкова по-големи са шансовете ми в понеделник още да имам работа. Но най-умното, което мога да направя, ако господин Джони има думата за цялата тази работа, е да пъхна в ръката му един от моите свински котлети. Днес той трябва да се прибере чак в шест, затова в четири и половина избърсвам кухненските плотове за последен път и тръгвам към спалнята, където госпожа Силия се приготвя за бала вече от четири часа. Искам да им оправя леглото и да изчистя банята последна, за да блести всичко, когато господин Джони се прибере.

— Госпожо Силия, какво става тук?

По столовете висят чорапи, по пода са разпилени чанти, има пръснати достатъчно крещящи бижута като за цяла фамилия проститутки, четирийсет и пет чифта обувки с токчета, долни дрехи, връхни дрехи, гащи, сутиени и полупразна бутилка бяло вино върху скрина, без подложка под нея. Започвам да събирам копринените й партакеши и да ги трупам на стола. Поне мога да пусна прахосмукачката.

— Колко е часът, Мини? — пита госпожа Силия от банята. — Джони ще се прибере в шест, нали знаеш?

— Още няма пет. Но след малко ще трябва да тръгвам. — Трябва да взема Шугър и да стигнем на бала до шест и половина, за да сервираме.

— О, Мини, толкова се вълнувам — роклята на госпожа Силия прошумолява зад мен. — Какво ще кажеш?

Обръщам се.

— Боже Господи! — все едно съм малкият Стиви Уондър, така ме ослепява онази рокля. Госпожа Силия блести в крещящо розово и сребърни пайети от огромните си гърди до ноктите на краката.

— Госпожо Силия — прошепвам аз. — Вземете се постегнете, преди да ви е изпаднало нещо.

Госпожа Силия се завърта доволно около себе си: — Не е ли прелестна? Не е ли това най-хубавата рокля, която си виждала някога? Чувствам се като холивудска звезда.

Тя запърхва с изкуствените си мигли. Намазала се е, сложила си е руж, изрисувала се е. Пшениченорусата й прическа е тупирана около главата й като великденско боне. Единият й крак се подава през цепката, която оголва чак бедрото й, и аз извръщам очи, защото ме е срам да я гледам. Всичко в нея излъчва секс, секс и пак секс.

— Къде си направихте така ноктите?

— В козметичния салон тази сутрин. О, Мини, толкова съм нервна, свито ми е под лъжичката. — Тя отпива голяма глътка от чашата си с вино и малко залита на високите си токчета.

— Какво ядохте днес?

— Нищо. Прекалено ми е нервно, за да ям. А какво ще кажеш за обеците? Дали са достатъчно лъскави?

— Съблечете тази рокля и елате да хапнете набързо няколко бисквити.

— О, не, коремът ми ще се подуе. Не мога да ям нищо.

Тръгвам да взема бутилката от безбожно скъпия скрин, но госпожа Силия стига до нея преди мен и изсипва остатъка от виното в чашата си. Подава ми празната бутилка и се усмихва. Вдигам коженото й палто, захвърлено на пода. Бързо свикна да има прислужница. Видях тази рокля преди четири дни и още тогава ми се стори като за пачаври — тя, разбира се, избра роклята с дълбокото деколте — но нямах представа какво ще стане, когато тя се напъха в дрехата. Набъбнала е като втасало тесто. С дванайсет бала зад гърба си знам, че там почти няма да видите оголен лакът, а да не говорим за гърди и рамене.

Тя влиза в банята и слага още руж по вече добре намазаните си бузи.

— Госпожо Силия — казвам аз, затварям очи и се моля да намеря подходящите думи. — Тази вечер, когато видите госпожа Хили…

Госпожа Силия се усмихва в огледалото.

— Планирала съм всичко. Когато Джони отиде до тоалетната, просто ще й го кажа. Ще й кажа, че те вече бяха скъсали, когато двамата с Джони започнахме да се виждаме.

Въздъхвам.

— Не говорех за това. Тя… може да каже някои неща за… мен.

— Искаш да й предам поздрави ли? — излиза тя от банята. — Защото си работила дълго при майка й ли?

Аз само се взирам в нея, цялата яркорозова, толкова насмукала се с вино, че погледът й е почти премрежен. Госпожа Силия се оригва тихичко. Няма смисъл да й казвам сега, след като е в такова състояние.

— Не, госпожо. Не й казвайте нищо — въздъхвам аз.

Тя ме прегръща.

— Ще се видим довечера. Много се радвам, че и ти ще ходиш, за да има с кого да си говоря.

— Аз ще съм в кухнята, госпожо Силия.

— О, а аз трябва да намеря онази малка брошка… — Тя отива с клатушкане до тоалетката и изважда всички неща, които току-що прибрах. Искам да й кажа: „Просто си остани вкъщи, глупачке“, но не го правя. Твърде късно е. С госпожа Хили начело на парада е твърде късно за госпожа Силия. А Бог ми е свидетел — твърде късно е и за мен.

[1] Джо Луис (1914–1981) — боксьор, шампион в тежка категория. — Бел.прев. ↑

Балът

Глава 25

Годишният благотворителен бал на женската организация в Джаксън е известен просто като „Балът“ на всички, които живеят в радиус от петнайсет километра от града. В седем часа в хладната ноемврийска вечер гостите пристигат в бара на хотел „Робърт Лий“ за коктейлите. В осем часа се отварят вратите от фоайето към балната зала. Прозорците са окичени с гирлянди от зелено кадифе, обсипани с истински букетчета зеленика. Покрай прозорците са подредени маси с наградите за търговете и списъците на участниците в тях. Предметите са дарени от членове на организацията и местни магазини, а тази година се очаква от търга да се наберат над шест хиляди долара, с петстотин повече от миналата година.

В центъра на залата, под гигантски полилей, са подредени и украсени двайсет и осем маси за вечерята, която се сервира в девет. От едната страна има дансинг и сцена за оркестъра, а срещу тях е подиумът, от който Хили Холбрук ще изнесе речта си. След вечерята следват танците. Някои от съпрузите ще се напият, но не и съпругите, които членуват в организацията. Всички те се чувстват като домакини и човек може да ги чуе как се питат помежду си: „Добре ли върви?“, „Хили каза ли нещо?“ Всеки знае, че това е вечерта на Хили.

Точно в седем двойките започват да влизат тържествено през входната врата и да подават кожените си наметки и палта на чернокожите мъже в сиви фракове. Хили, която е тук точно от шест часа, е облечена с дълга рокля от червеникавокафява тафта. Гърлото й е стиснато от къдрички, а дългите дипли скриват фигурата й. Тесните ръкави се опъват по цялата дължина на ръцете й. Единствените части от тялото на Хили, които се виждат, са пръстите и лицето й. Някои от жените са с малко по-дръзки вечерни тоалети и тук-там се виждат голи рамене, но дългите ръкавици от агнешка кожа гарантират, че на показ няма да са изложени повече от няколко сантиметра епидермис. Разбира се, всяка година се появява някоя гостенка със загатната цепка на крака или сянка от деколте. Но за тях не се говори много. Тези персони не са от членовете на женската организация.

Силия Фут и Джони пристигат по-късно от предвиденото — в седем и двайсет и пет. Когато Джони се прибра от работа, той спря на прага на спалнята и погледна изумено жена си все още с куфарче в ръка.

— Силия, не мислиш ли, че тази рокля може би е малко… хм… отворена в горната част?

Силия го бутна към банята.

— О, Джони, вие мъжете не разбирате нищо от мода. А сега побързай да се приготвиш.

Джони се отказа още преди дори да е направил опит да разубеди Силия. И без това вече закъсняваха. Двамата влизат след доктор и госпожа Бол. Семейство Бол пристъпват вляво, Джони пристъпва вдясно и за миг под зелениката застава само Силия с блестящата си яркорозова рокля. Въздухът във фоайето сякаш застива. Щом зърват розовото нещо на вратата, съпрузите застиват с наполовина поднесени към устните си чаши уиски. Отнема им секунда да възприемат образа. Взират се, но още не виждат, още не. Но след като образът се оказва истински — истинска кожа, истинско деколте, вероятно не толкова истинска руса коса, — лицата им бавно се озаряват. Изглежда, всички си мислят едно и също — „най-накрая“… Но в този миг усещат ноктите на съпругите си, които също гледат натам, да се забиват в ръцете им. Челата на мъжете се сбърчват. В очите им се долавя разкаяние, съжаление, че са се оженили (тя никога не ми дава да се забавлявам!), спомнят си младежките години (защо през онова лято не отидох в Калифорния?), припомнят си първата любов (Роксан…) Всичко това се случва само за около пет секунди и след това им остава само да гледат.

Уилям Холбрук разлива половината си мартини върху чифт лачени обувки. Обувките са върху краката на най-големия дарител за кампанията.

— О, Клеърборн, прости на непохватния ми съпруг — казва Хили. — Уилям, дай му салфетка!

Но нито един от мъжете не помръдва. Честно казано, и двамата не ги е грижа за нищо друго, освен да зяпат. Очите на Хили проследяват траекторията на погледите им и накрая се спират върху Силия. Единият сантиметър кожа, който се вижда от врата на Хили, се опва.

— Виж само гърдите на онази — казва един дядка. — Като ги гледам, се чувствам на не повече от седемдесет и пет.

Съпругата на дядката — Елинор Козуел, една от основателките на женската организация, се мръщи.

— Гърдите — заявява тя, поставила ръка върху своите — са за спалните и за кърмене. А не за изискани събития.

— И какво очакваш да направи тя, Елинор? Да ги остави вкъщи ли?

— Искам да ги покрие.

Силия хваща Джони под ръка, докато си проправят път из залата. Тя леко залита, докато върви, но не е ясно дали е от алкохола, или заради високите токчета. Двамата се спират да говорят с други двойки. Или поне Джони говори; Силия само се усмихва. На няколко пъти тя се изчервява, щом поглежда надолу към себе си.

— Джони, мислиш ли, че може би съм твърде изтупана за това събитие? В поканата пишеше официално облекло, но всички тези момичета изглеждат облечени като за църква.

Джони й се усмихва съчувствено. Никога не би й рекъл: „Нали ти казах“ и вместо това прошепва:

— Изглеждаш великолепно. Но ако ти е студено, можеш да вземеш сакото ми.

— Не мога да облека мъжко сако върху бална рокля — обръща тя очи и въздъхва. — Но ти благодаря, скъпи. Джони стисва ръката й и й донася питие от бара, петото й за днес, макар той да не го знае. — Върви да се запознаеш с хората. Веднага се връщам! — Той тръгва към мъжката тоалетна.

Силия остава сама. Подръпва леко деколтето на роклята си и поклаща ханш.

— … в кофата има дупка, скъпа Лайза, скъпа Лайза — тананика си тихичко Силия стара песен от панаирите, тактува с крак, оглежда се за някое познато лице. После се повдига на пръсти и помахва над главите на хората.

— Хей, Хили, ехооо.

Хили откъсва поглед от двойката, с която разговаря през няколко души. Усмихва се, помахва, но щом Силия тръгва към нея, тя се обръща и се изгубва сред тълпата. Силия спира на място и отново отпива от питието си. Около нея са се образували малки групички от хора, които разговарят и се смеят за всички онези неща, за които хората говорят и на които се смеят по балове.

— Здравей, Джулия — провиква се Силия. Бяха се запознали на едно от партитата, на които двамата с Джони бяха ходили, след като се ожениха.

Джулия Фенуей се озърта с усмивка.

— Аз съм Силия. Силия Фут. Как си? О, роклята ти е прекрасна. Откъде си я купи? От магазина на Джуъл Тейлър ли?

— Не, с Уорън ходихме в Ню Орлиънс преди няколко месеца… — Джулия се оглежда, но не вижда никой, който да е достатъчно близо, за да я спаси. — А ти изглеждаш много… бляскаво тази вечер.

Силия се навежда към нея.

— Питах и Джони, но нали ги знаеш мъжете. Мислиш ли, че съм твърде изтупана?

Джулия се разсмива, но изобщо не поглежда Силия в очите.

— О, не. Облечена си съвършено подходящо.

Една от дамите на женската организация стисва Джулия за лакътя.

— Джулия, трябваш ни за малко, извинете ни! — Двете се отдалечават с шушукане и Силия пак остава сама.

След пет минути отварят вратите към трапезарията. Хората започват да влизат. Гостите намират масите си с помощта на картичките, които държат в ръце, а от масите за търга покрай прозорците долитат възхитени ахкания и охкания. Те са обсипани със сребърни прибори и ушити на ръка бебешки дрешки, памучни носни кърпички, кърпи за ръце с монограми, детски сервиз за чай, внесен от Германия.

Мини е на една маса в дъното и лъска стъклени чаши.

— Ейбълийн — прошепва тя. — Ето я.

Ейбълийн вдига очи и вижда жената, която преди месец почука на вратата на госпожа Лийфолт.

— Дамите ще трябва да държат здраво съпрузите си тази вечер — казва тя.

Мини трие с кърпа ръба на една чаша.

— Кажи ми, ако я видиш да говори с госпожа Хили.

— Добре. Цял ден повтарям една от специалните си молитви за теб.

Скийтър е облечена с черна кадифена рокля с дълги ръкави, с плавно деколте около врата, която подчертава русата й коса и червеното й червило. Дошла е сама и стои отделно от останалите. Оглежда стаята с отегчен поглед и забелязва Ейбълийн и Мини. И трите веднага извръщат очи. Една от другите чернокожи помощници, Клара, отива на тяхната маса и взима да бърше една чаша.

— Ейбълийн — прошепва тя, но не вдига очи от чашата в ръцете си. — Тази ли е?

— Коя?

— Онази, дето записва историите на чернокожите прислужници. За какво го прави? Защо се интересува? Чувам, че идвала у вас всяка седмица.

Ейбълийн се навежда към Клара.

— Виж сега, трябва да пазим това в тайна.

Мини извръща поглед. Никой извън групата не знае, че и тя участва. Знаят само за Ейбълийн. Клара кимва:

— Не се тревожи. На никой няма да кажа.

Скийтър записва няколко думи в тефтера си, бележки за статията, посветена на бала, която ще помести в бюлетина. Оглежда залата, отбелязва си зелените гирлянди, зелениката, червените рози и изсушените листа от магнолия, поставени за украса в центъра на масите. После очите й се спират върху Елизабет, която е на два-три метра от нея и тършува в чантата си. Изглежда изтощена след раждането само преди месец. Скийтър вижда как Силия Фут се приближава към Елизабет. Щом Елизабет вдига очи и вижда кой я приближава, тя се прокашля, вдига ръка към гърлото си, сякаш да се защити от някакво нападение.

— Не си сигурна накъде да избягаш, а, Елизабет? — пита Скийтър.

— Моля? О, Скийтър, как си? — усмихва се нервно Елизабет. — Тук… ми е много топло. Струва ми се, че се нуждая от малко свеж въздух.

Скийтър наблюдава Елизабет, която се отдалечава бързо, и Силия Фут, която подрънква с ужасната си рокля след Елизабет. „Това е истинската новина — мисли си Скийтър. — Не са букетите или колко плисета има Хили около задника си. Тази година център на вниманието е модното престъпление на Силия Фут.“ Няколко мига по-късно обявяват началото на вечерята и всички се настаняват на определените за тях места. Силия и Джони са настанени на една маса с шепа двойки, които не са от града, приятели на приятели, които всъщност не са ничии приятели. Скийтър седи при няколко местни двойки, не при президента Хили, нито дори при секретаря Елизабет, не и тази година.

Из залата се разнася бърборене, чуват се похвали за бала, комплименти за телешкото филе „Шатобриан“. След основното ястие Хили застава на подиума. Залата я аплодира и тя се усмихва на тълпата.

— Добър вечер. Благодаря на всички ви, че сте тук тази вечер. Харесва ли ви вечерята?

Из залата се разнасят кимвания и одобрителни възгласи.

— Преди да започнем с представянето, искам да благодаря на хората, които помогнаха за успешното осъществяване на тазвечерното събитие. — Без да извръща очи от публиката, Хили посочва с ръка вляво от себе си, където в редица стоят десетина чернокожи жени, облечени с бели униформи. Зад тях са се подредили десетина чернокожи мъже със сиви фракове и бели ризи. — Нека аплодираме прислугата за прекрасната храна, която приготвиха и сервираха, и за десертите, които направиха за търга. — При тези думи Хили вади едно листче и започва да чете. — По свой собствен начин те помагат на женската организация да постигне целта си и да нахрани бедните гладуващи африкански дечица, кауза, която, сигурна съм, е скъпа и за тях. Белите хора по масите започват да ръкопляскат на прислужниците и сервитьорите. Някои от сервитьорите се усмихват. Много от тях обаче просто се взират в нищото над главите на гостите.

— На следващо място искаме да благодарим на всички нечленуващи в организацията, които отделиха от времето си и ни помогнаха. Всички вие направихте работата ни много по-лесна.

Следват леки ръкопляскания, разменят се няколко студени усмивки и кимвания между членуващи и нечленуващи в организацията.

„Колко жалко — изглежда, си мислят дамите от организацията. — Колко жалко, че не сте достатъчно изискани, за да ви приемем в нашия клуб.“

Хили продължава нататък, благодари и изказва признателността си с мелодичен, приповдигнат тон. Сервират кафето и повечето съпрузи го изпиват, но голямата част от жените не откъсват поглед от Хили.

— … благодарим на железария „Бун“, да не забравяме и магазин за обезценени стоки „Бан Франклин“… — Тя приключва списъка с думите: — И разбира се благодарим на анонимния дарител на, хм, стоки за Санитарната инициатива за домашната прислуга.

Няколко души се засмиват нервно, но повечето обръщат глави, за да видят дали Скийтър е имала смелостта да се появи на бала.

— Недей да се срамуваш, а ела тук и приеми нашите благодарности. Никога нямаше да успеем да монтираме толкова съоръжения без помощта ти.

Скийтър не сваля очи от подиума със стоическо и твърдо изражение. Хили й се усмихва лъчезарно.

— И накрая, специални благодарности на съпруга ми, Уилям Холбрук, че дари уикенд с дружинката си за лов на елени. — Тя се усмихва на съпруга си и добавя по-тихо: — И не забравяйте, гласоподаватели. Гласувайте за Холбрук на изборите за щатски сенат.

Гостите се засмиват дружески на рекламата на Хили.

— Какво чувам от щата Вирджиния? — Хили обвива с ръка ухото си като с фуния, а после се изпъчва. — Не, няма да се кандидатирам заедно със съпруга си. Но призовавам конгресмените, които са с нас тази вечер, да изяснят ситуацията с отделните училища, защото иначе аз ще отида там и лично ще се заема.

При тези думи следва нов смях. Сенатор и госпожа Уитуърт, седнали на една от масите на първия ред, кимат с усмивки. На своята маса в дъното Скийтър свежда очи към скута си. Бяха говорили по-рано, по време на коктейлите. Госпожа Уитуърт тръгна да дърпа сенатора от Скийтър, преди той пак да я прегърне. Стюарт не дойде на бала.

След края на вечерята и на речта, гостите стават да танцуват, някои съпрузи се запътват към бара. Закъснелите се скупчват около масите за последните залагания. Две баби наддават ожесточено за старинен детски сервиз за чай. Някой пусна слуха, че е принадлежал на кралско семейство и бил прекарван нелегално из Германия с каруца, теглена от магаре, докато накрая не се озовал в антикварния магазин „Магнолия“ на улица „Феървю“. Наддаването започна от първоначална цена петнайсет долара, която за нула време се покачи на осемдесет и пет. В ъгъла до бара Джони се прозява. Силия е сбърчила чело.

— Не мога да повярвам, че ми каза, че нечленуващите не могат да помагат. Рече, че тази година нямали нужда от помощ.

— Ще помогнеш за следващата година — отвръща Джони.

Силия зърва Хили. За миг около нея стоят само няколко души.

— Джони, ей сега се връщам.

— И после си тръгваме. Писна ми от този костюм. Чувствам се като пингвин.

Ричард Крос от ловната дружинка на Джони го тупва по гърба. Казват си нещо и се разсмиват. Погледите им обхождат тълпата. Силия стига до Хили почти навреме, но Хили се изнизва и застава зад катедрата на подиума. Силия отстъпва назад, сякаш я е страх да заговори Хили на мястото, където преди няколко минути изглеждаше толкова могъща.

Щом Силия изчезва в дамската тоалетна, Хили тръгва към ъгъла.

— Джони Фут — казва тя. — Каква изненада да те видя тук! Всички знаят, че не понасяш подобни големи приеми. — Тя го стисва за лакътя.

Джони въздъхва.

— Знаеш ли, че утре се открива ловният сезон за кошути?

Хили разтяга устни в червеникавокафява усмивка. Цветът е в същия тон като роклята й и сигурно е търсила червилото дни наред.

— Омръзна ми да чувам това от всички. Можеш да пропуснеш един ден от ловния сезон. Заради мен го правеше.

Джони обръща очи с досада.

— Силия не искаше да пропуска бала за нищо на света.

— А къде изчезна съпругата ти? — пита Хили. Тя още държи Джони под ръка и отново го подръпва. — Надявам се, че не разнася табли с хотдог на мач в университета на Луизиана.

Джони се мръщи, макар в действителност точно така да се бяха запознали.

— Знаеш, че само те дразня. Ходихме достатъчно дълго, че да имам това право, нали?

Преди Джони да успее да отговори, някой потупва Хили по рамото и тя плавно се приближава към следващата двойка със смях. Джони въздъхва, когато вижда, че Силия върви към него.

— Добре — обръща се той към Ричард, — ние вече можем да тръгваме. Трябва да ставам след — той поглежда часовника си — пет часа.

Ричард не откъсва очи от Силия, която върви към тях. Тя спира и се навежда, за да вдигне падналата си носна кърпа, и предоставя щедър изглед към гърдите си.

— Да смениш Хили със Силия, сигурно е било голяма промяна за теб, Джони.

Джони поклаща глава:

— Все едно цял живот си живял в Антарктида и един ден се преместваш на Хаваите.

Ричард се разсмива:

— Все едно си лягаш в семинария, а се събуждаш в „Ол Мис“ — казва той и двамата започват да се смеят. После Ричард добавя тихичко: — Като дете, което за пръв път вкусва сладолед.

Джони го поглежда:

— Говориш за жена ми, все пак.

— Извинявай, Джони — навежда глава Ричард. — Не исках да те обидя.

Силия отива при тях и въздъхва с разочарована усмивка.

— Здравей, Силия, как си? — казва Ричард. — Изглеждаш прекрасно.

— Благодаря, Ричард — Силия хлъцва тихичко и се цупи, докато слага носна кърпичка пред устата си.

— Напи ли се? — пита я Джони.

— Тя просто се забавлява, нали така, Силия — казва Ричард. — Всъщност ще ти донеса един коктейл, който много ще ти хареса. Нарича се Алабамска резачка.

Джони обръща очи към приятеля си:

— Но после си тръгваме.

След три Алабамски резачки обявяват победителите в тайното наддаване. Сузи Пърнел застава зад катедрата на подиума, докато хората в залата се разхождат напред-назад с чаши в ръка, пушат по масите, танцуват под звуците на песните на Глен Милър и Франки Вали, надвикват се с гласа по микрофона. Когато чуят имената си, победителите стават да вземат наградите си, въодушевени, като че ли са спечелили истинско състезание, сякаш трофеите им са безплатни, а не са платили за тях четири или пет пъти повече от цената им в магазина. Най-високите залагания се правят за покривки и нощници с ръчно плетена дантела. Отделни сребърни прибори също се радват на интерес — лъжици за сервиране на варени яйца, щипки за маслини, пълнени с червени чушки, ножове за рязане на бутчета от пъдпъдъци. После идва ред на десертите: торти, кутии с пралини, целувки. И разбира се, паят на Мини.

— … и световноизвестният пай с шоколадов мус на Мини Джаксън печели… Хили Холбрук!

За тази награда се чуват малко повече аплодисменти не само защото Мини е известен майстор на сладкишите, а и защото името Хили предизвиква аплодисменти при всякакви прояви. Хили, която в същия миг води разговор, извръща глава.

— Моля? Моето име ли казаха? Та аз не съм наддавала за нищо.

„Ти никога не наддаваш“, мисли си Скийтър, седнала сама през една маса.

— Хили, току-що спечели пая на Мини Джаксън! Честито! — поздравява я жената от лявата й страна.

Хили оглежда залата с присвити очи. След като чува името си в едно изречение заедно с името на Хили, Мини веднага застава нащрек. В едната си ръка държи мръсна чаша от кафе, а в другата тежък сребърен поднос. Но въпреки това спира като закована. Хили я зърва, но също не помръдва, а само се усмихва едва забележимо.

— Колко мило! Някой ме е записал в наддаването за този пай.

Тя не сваля очи от Мини и Мини го усеща, събира и останалите чаши върху подноса и тръгва колкото може по-бързо към кухнята.

— Поздравления, Хили. Не знаех, че толкова обичаш пайовете на Мини! — казва пискливо Силия. Приближила се е отзад, без Хили да я забележи. Докато припка към Хили, Силия се препъва в крака на един стол. Отстрани се чува кикот. Хили не помръдва, а само я гледа как се приближава.

— Силия, това някаква шега ли е?

Скийтър също се премества по-близо до тях. Отегчена е до смърт от тази така предвидима вечер. Уморена е да гледа смутените лица на старите си приятелки, които се срамуват да говорят с нея. Единственото интересно нещо за цялата вечер е Силия.

— Хили — казва Силия и сграбчва ръката й. — Цяла вечер се опитвам да поговоря с теб. Мисля, че между нас е станало недоразумение и ми се струва, че ако ти обясня…

— Какво правиш? Пусни ме… — казва Хили през зъби. После поклаща глава и се опитва да се отдалечи. Но Силия я е стиснала за дългия й ръкав:

— Не, почакай! Почакай малко, изслушай ме…

Хили се дръпва, но Силия не я пуска. За миг двете се поглеждат решително — Хили е решена да избяга, а Силия да я задържи и тогава прозвучава звук от раздиране.

Силия поглежда червения плат в ръцете си. Откъснала е червеникавокафявия маншет от ръкава на Хили. Хили свежда очи и докосва оголената си китка.

— Какво се опитваш да ми сториш? — изръмжава тихо тя. — Онази чернилка прислужницата ти ли те подучи? Защото, каквото и да ти е казала и каквото и да си издрънкала ти на някой тук…

Около тях се събират още няколко души и ги слушат, с очи, вперени в Хили, и загрижени, намръщени лица.

— Да съм се раздрънкала ли? Не знам за какво…

Хили сграбчва Силия за ръката.

— На кого каза? — изсъсква тя.

— Мини ми каза. Знам защо не искаш да сме приятелки.

Гласът на Сузи Пърнел, която обявява победителите на микрофона, става по-силен и принуждава Силия също да повиши тон.

— Знам, че си мислиш, че с Джони сме се срещали зад гърба ти — извиква тя, а около подиума се чува смях след някаква реплика, а после ръкопляскания. Точно когато Сузи Пърнел замълчава, за да погледне бележките си, Силия извиква: — … но забременях, след като двамата бяхте скъсали.

Думите й отекват из цялата зала. В продължение на няколко секунди се възцарява неловка тишина. Жените наоколо сбърчват носове, част от тях започват да се смеят, а някой казва:

— Жената на Джони е пияна.

Силия се оглежда около себе си. Изтрива капчиците пот от гримираното си чело.

— Не те виня, че не ме харесваш, след като си мислиш, че Джони ти е изневерил с мен.

— Джони никога не би…

— … съжалявам, че ти казвам тези неща, мислех си, че ще си в добро настроение, защото спечели пая.

Хили се навежда и грабва перленото си копче от пода. Приближава още по-близо до Силия, за да не я чуе никой друг:

— Кажи на онази чернилка, че ако каже на някого за пая, ще й го изкарам през носа. Мислиш се за много хитра, като ме записа за търга, нали? Да не мислиш, че можеш да си спечелиш място в женската организация чрез изнудване?

— Моля?

— Веднага ми кажи на кого още си казала за…

— Не съм казвала нищо за никакъв пай, аз…

— Лъжкиня — казва й Хили, но в следващия миг се овладява и се усмихва. — Ето го Джони. Джони, струва ми се, че трябва да обърнеш внимание на съпругата си. — Хили стрелва с очи наобиколилите ги момичета, сякаш всички те знаят някаква известна само на тях шега.

— Какво има, Силия? — пита Джони.

Силия смръщва очи към него, после се цупи на Хили.

— Тя говори някакви глупости, нарече ме… лъжкиня и сега ме обвинява, че съм я записала за наддаването за онзи пай и… — Силия се оглежда, сякаш не разпознава никой около себе си. Очите й се насълзяват. После изпъшква и получава спазъм. Върху килима се плисва повръщано.

— Мамка му! — дръпва я назад Джони.

Силия отблъсква ръката му. Тича към тоалетната, а съпругът й тръгва след нея.

Хили е свила ръце в юмруци. Лицето й е алено, почти като цвета на роклята й. Тя отива решително до един сервитьор и го дръпва за ръката.

— Почисти, преди да се размирише.

След това куп жени наобикалят Хили, обръщат се глави, задават се въпроси и се протягат ръце, сякаш да я защитят.

— Чух, че Силия се борела с алкохолизма, но сега и тази работа с лъжите — казва Хили на една от Сузитата. Беше решила да разпространи този слух за Мини, в случай че историята с пая се разчуе. — Как точно наричаха тези хора? — Патологични лъжци? — Точно така, тя е патологична лъжкиня. — Хили се отдалечава, заобиколена от жените. — Силия го подмами да се оженят, като му каза, че е бременна. Предполагам, че и тогава е излъгала.

След като Силия и Джони си тръгват, балът бавно отива към края си. Членуващите в организацията съпруги изглеждат изтощени и уморени да се усмихват. Чуват се разговори за търга, за децата, оставени на бавачките, но най-вече как Силия Фут повърна насред залата.

Около полунощ, след като почти всички са си тръгнали, Хили застава на подиума. Прелиства списъците с тайните залози. Устните й помръдват, докато смята наум. Но непрекъснато вдига очи и се озърта, поклаща глава. След това отново поглежда списъка и ругае, защото трябва да започне отначало.

— Хили, тръгвам към вас.

Хили вдига поглед от сметките. Пред нея стои майка й, госпожа Уолтърс, която изглежда още по-крехка в официалните си дрехи. Облечена е с небесносиня, дълга до земята рокля с мъниста от 1943 г. На рамото й вехне бяла орхидея. До нея стои чернокожа жена с бяла униформа.

— Добре, мамо, и да не ровиш цяла нощ в хладилника! Не искам да стоя будна, след като те заболи стомахът. Да си легнеш веднага, разбра ли?

— Не може ли да хапна малко от пая на Мини?

Хили поглежда майка си с присвити очи.

— Онзи пай е вече на боклука.

— Защо го изхвърли? Аз ти го спечелих.

Хили застива за миг, докато осмисли думите й.

— Ти? Ти си ме записала за търга?

— Може и да не си спомням собственото си име или в коя държава живея, но историята с теб и онзи пай няма да забравя никога.

— Ти… ти, стара, безполезна… — Хили хвърля листовете, които държи, и те се пръсват наоколо.

Госпожа Уолтърс се обръща и тръгва накуцвайки към вратата, хванала под ръка чернокожата сестра.

— Обади се на вестниците, Беси — казва й тя. — Дъщеря ми пак ми е ядосана.

Мини

Глава 26

В събота сутрин ставам уморена и всичко ме боли. Отивам в кухнята, където Шугър брои деветте долара и петдесет цента — парите, които изкара на бала снощи. Телефонът иззвънява и той се стрелва като светкавица да го вдигне. Шугър си има приятел и не иска майка й да знае.

— Да, господине — прошепва тя и ми подава слушалката.

— Ало? — казвам аз.

— Обажда се Джони Фут. Аз съм в ловния лагер, но исках само да ти кажа, че Силия е много разстроена. Снощи на бала й се случиха някои неприятни неща.

— Да, господине, знам.

— Чула си, значи — въздъхва той.

— Ще я наглеждаш следващата седмица, нали, Мини? Няма да ме има и… не знам. Просто ми се обади, ако не се разведри. Ако трябва, ще се прибера по-рано.

— Ще се грижа за нея. Тя ще се оправи. Не видях лично какво точно се случи на бала, но чух историята, докато миех съдовете в кухнята. Всички сервитьори говореха само за това.

— Видя ли какво стана? — попита ме Фарина. — Онази дама, цялата в розово, за която работиш, се напи като индианец на заплата.

Вдигнах очи от мивката и видях, че Шугър идва право към мен с ръка на хълбока.

— Да, мамо, издрайфа се на пода. И всички в залата я видяха! — После Шугър се обърна и започна да се смее с останалите. Изобщо не видя откъде й дойде плесницата. Във въздуха се разхвърчаха сапунени мехурчета.

— Затваряй си устата, Шугър — дръпнах я в ъгъла. — Повече да не съм те чула да злословиш за жената, която ти слага храната в чинията и дрехите на гърба! Ясно ли е?

Шугър кимна, а аз се върнах на мивката, но я чух как мърмори:

— Ти го правиш непрекъснато. Аз се извърнах и размахах пръст в лицето й:

— Аз имам право. Спечелила съм си го, защото работя по цял ден при тази луда глупачка.

Когато в понеделник отивам на работа, госпожа Силия още лежи в леглото си с лице, заровено в чаршафите.

— Добро утро, госпожо Силия. Но тя само се преобръща на една страна и не ме поглежда. По обяд й занасям в леглото поднос със сандвичи с шунка.

— Не съм гладна — казва тя и закрива лицето си с възглавницата.

Аз стоя и я гледам как се е увила като мумия в чаршафите.

— И какво ще правите? Само ще лежите цял ден ли? — питам аз, макар да съм я виждала как го прави много пъти. Но сега е различно. По лицето й няма нито грим, нито усмивка.

— Моля те, остави ме сама. Понечвам да й кажа, че трябва да стане, да си облече шантавите дрехи и да забрави за цялата история, но като я гледам горката как жално лежи, си замълчавам. Не съм й психиатър и не ми плаща за това.

Във вторник сутрин госпожа Силия още е в леглото. Подносът с обяда от вчера лежи непокътнат на пода. Тя още е с дрипавата синя нощница със съдрани къдрички около врата, която, изглежда, й е останала от окръг Тюника. Отпред има нещо, което прилича на петна от въглен.

— Хайде, оставете ме да сменя тези чаршафи. Сериалът ще започне всеки момент и госпожа Джулия ще загази. Няма да повярвате какво направи вчера тази глупачка с устатия доктор.

Но тя не помръдва. По-късно й занасям пай с пилешко. Въпреки че всъщност искам да кажа на госпожа Силия да се стегне и да отиде в кухнята, за да се наяде като хората.

— Госпожо Силия, знам, че случилото се на бала е ужасно. Но не можете да седите тук вечно и да се самосъжалявате.

Госпожа Силия става и се заключва в банята. Започвам да свалям чаршафите от леглото. След като приключвам с тях, събирам всички мокри кърпички за нос и чашите от нощното шкафче. Виждам купчинка писма. Поне се е замъкнала до пощенската кутия. Вдигам ги, за да избърша шкафчето, и в горния край на една картичка виждам буквите Х.У.Х. Преди да се усетя, вече съм прочела цялата бележка:

„Уважаема Силия,

Вместо да ми възстановяваш средствата за роклята, която скъса, ние от женската организация с удоволствие ще приемем дарение на стойност, не по-малка от двеста долара. Освен това, моля те, за в бъдеще не предлагай услугите си по проекти за нечленуващи в организацията, тъй като името ти беше включено в списъка с лица на изпитателен срок. Ще сме ти благодарни, ако имаш това предвид. Ако обичаш, адресирай чека до Женска организация, клон Джаксън.

Искрено твоя, Хили Холбрук

Президент и Председател на Комитета по даренията“

В сряда сутринта госпожа Силия още е под завивките. Свършвам си работата в кухнята и се опитвам да оценя факта, че тя не се мотае около мен. Но не мога да се зарадвам напълно, защото телефонът звъни цяла сутрин и за пръв път, откакто започнах работа тук, госпожа Силия не го вдига. На десетия път вече не издържам, просто грабвам слушалката и отговарям. Влизам в спалнята и й казвам:

— Господин Джони е на телефона.

— Моля? Но той не трябваше да знае, че аз знам, че той знае за теб.

Въздъхвам дълбоко, за да й покажа, че вече не ми дреме за тази лъжа.

— Той ми се обади у дома. Номерът вече не минава, госпожо Силия.

Госпожа Силия затваря очи.

— Кажи му, че спя.

Вдигам телефона в спалнята, поглеждам госпожа Силия право в очите и му казвам, че тя се къпе.

— Да, господине, тя е добре — казвам аз и я поглеждам с присвити очи. После затварям телефона и хвърлям на госпожа Силия свиреп поглед. — Той попита как сте.

— Чух.

— Излъгах заради вас.

Тя пак закрива лицето си с възглавницата.

На следващия следобед не мога да търпя повече. Госпожа Силия пак си е там, където стои цяла седмица. Лицето й е отслабнало, а пшениченорусата й коса изглежда мазна. И стаята започва да мирише на мръсни хора. Обзалагам се, че не се е къпала от петък.

— Госпожо Силия — казвам аз. Тя ме поглежда, но не се усмихва, не продумва. — Господин Джони се прибира тази вечер и аз му казах, че ще се грижа за вас. Какво ще си помисли, когато ви завари в леглото с тази отвратителна стара нощница?

Госпожа Силия подсмърква, после хлъцва и накрая направо си се разревава.

— Това нямаше да се случи, ако си бях останала, където ми е мястото. Той трябваше да се ожени за някоя от неговата класа. Трябваше да се ожени за… Хили.

— Стига, госпожо Силия. Не е…

— Как само ме гледаше Хили… все едно съм нищожество. Все едно съм някакъв боклук в канавката.

— Няма значение какво мисли госпожа Хили. Не можете да съдите за себе си от начина, по който ви гледа тази жена.

— Но аз не съм за такъв живот. Не ми трябва да седя на маса за дванайсет души. И без това и да искам, няма да успея да накарам дванайсет души да дойдат тук.

Поклащам глава. Пак се оплаква, че е богата.

— Защо ме мрази толкова? Та тя дори не ме познава — плаче госпожа Силия. — И не е само заради Джони. Тя ме нарече лъжкиня, обвини ме, че съм я записала за онзи… пай. — Тя започва да бие с юмруци по коленете си. — Ако не беше тази история, никога нямаше да повърна.

— Какъв пай?

— Х-х-хили спечели твоя пай. И ме обвини, че съм я записала за търга. Че съм й изиграла някакъв… номер — вие и хлипа тя. — Защо ще го правя? Защо да записвам нейното име в някакъв си списък?

Постепенно загрявам за какво иде реч тук. Не знам кой е записал госпожа Хили за онзи пай, но знам много добре защо тя би изяла с парцалките човека, който според нея го е направил. Хвърлям поглед към вратата. Гласчето в главата ми казва: „Не се бъркай, Мини. Просто си излез.“ Но поглеждам към госпожа Силия, която реве по нощница, и затъвам до шия в угризения.

— Не мога повече да причинявам това на Джони. Вече реших, Мини. Ще се върна — изхлипва тя. — Ще се върна в Шугър Дич.

— Ще оставите съпруга си само защото сте повърнала на някакъв си бал? — „Я чакай — сещам се аз и опулвам очи. — Госпожа Силия не може да напусне господин Джони — че какво ще стане с мен тогава?“

Госпожа Силия се разревава още по-силно при този спомен. Въздъхвам, гледам я и се чудя какво да направя. Боже, струва ми се, че е време. Време е да й кажа единственото нещо на света, което не искам никой да разбира. При всички случаи ще си изгубя работата, затова по-добре да пробвам.

— Госпожо Силия… — казвам аз и сядам на жълтия фотьойл в ъгъла. Досега не съм сядала в тази къща никъде, освен в кухнята и на пода в банята им, но днес се налагат извънредни мерки. — Знам защо госпожа Хили се ядоса толкова — започвам аз. — Имам предвид за пая.

Госпожа Силия си издухва шумно носа в една носна кърпичка. После ме поглежда.

— Аз й сторих нещо. Нещо ужасно! — Сърцето ми се разтуптява само като се сетя. Осъзнавам, че не мога да седя на този стол и в същото време да й разказвам онази история. Ставам и отивам до ръба на леглото.

— Какво? — подсмърча тя. — Какво стана, Мини?

— Миналата година госпожа Хили ми се обади у дома, докато още работех при госпожа Уолтърс. За да ми каже, че ще изпрати госпожа Уолтърс в старчески дом. Уплаших се, имам да храня пет деца. Лирой вече работеше на две смени. — Усещам в гърдите ми да се надига някакво парене. Знам, че онова, което направих, не беше никак хубаво. Но що за човек ще изпрати собствената си майка в такъв дом при непознати? Когато правиш нещо лошо на тази жена, просто някак си това ти изглежда правилно.

Госпожа Силия се изправя в леглото и избърсва нос. Сега изглежда, като че ли вече ме слуша внимателно.

— Търсих си работа три седмици. Всеки ден, след като си тръгнех от госпожа Уолтърс, обикалях да търся. Ходих в дома на госпожа Чайлд. Тя не ме взе. Ходих при семейство Роули, но и там не ме искаха. Не ме искаха семейство Рич, семейство Патрик Смит, семейство Уокър, даже и онези католици Тибодо със седемте деца. Никой не ме искаше.

— О, Мини — казва госпожа Силия. — Това е ужасно.

Стисвам зъби.

— Още от малка майка ми все ми повтаряше да не отговарям нахално. Но аз не я послушах и целият град сега ме знае като цапната в устата. Реших, че затова никой не иска да ме вземе на работа. Когато ми оставаха само два дни при госпожа Уолтърс, а аз още не си бях намерила друга работа, започнах много да се плаша. С астмата на Бени и Шугър, която още е ученичка, и Киндра и… парите така или иначе вече не достигаха. И точно тогава госпожа Хили дойде у госпожа Уолтърс да говори с мен. Разправя ми: „Ела да работиш при мен, Мини. Ще ти плащам с двайсет и пет цента повече от майка.“ Рече ми да не съм изпускала моркова, който ми подава, все едно съм някакво муле — усещам как ръцете ми се свиват в юмруци. — Като че ли щях да взема мястото на приятелката си Юл Мей. Госпожа Хили си мисли, че всички са двуличници като нея.

Избърсвам лицето си с ръка. Потя се. Госпожа Силия ме слуша с отворена уста, изглежда зашеметена.

— Аз й викам: „Не, благодаря, госпожо Хили.“ Тя казва, че ще ми плаща с петдесет цента повече, а аз й отвръщам „Не, госпожо. Не, благодаря.“ И тогава тя ме пречупи, госпожо Силия. Каза ми, че знае как семейство Чайлд и семейство Роули, и всички останали не са ме взели. Рече, че тя се е погрижила всички да разберат, че съм крадла. През живота си нищо не съм откраднала, но тя казала на всички, че съм, а в града никой няма да наеме устата и крадлива негърка за прислужница и едва ли не ми оставаше само да отида да работя при нея за без пари. И така се стигна до онова.

Госпожа Силия примигва срещу мен.

— Кое, Мини?

— Казах й да ми яде лайната.

Госпожа Силия седи зашеметена.

— После се прибрах вкъщи. Забърках пай с шоколадов мус. Сложих захар, шоколад за готвене и истинска ванилия, която братовчедка ми ми носи от Мексико. Занесох пая в къщата на госпожа Уолтърс, където знам, че се върти госпожа Хили и чака от дома да дойдат и да приберат майка й, за да може тя да продаде къщата, да прерови сребърните й прибори, да си събере полагаемото. Щом оставих пая на кухненския плот, госпожа Хили се усмихна и си помисли, че й предлагам мир, все едно така й показвах колко съжалявам за думите си. А аз я погледнах. Гледах я как яде от него. Две големи парчета. Натъпка си ги в устата, все едно не беше хапвала нищо по-вкусно. А после ми каза: „Знаех си, че ще размислиш, Мини. Знаех си, че накрая ще стане както аз искам.“ И започна да се смее превзето, все едно наистина й беше много забавно. И тогава госпожа Уолтърс каза, че и тя е страшно огладняла и иска парче от пая. А аз й казах: „Не, госпожо. Този е специално за госпожа Хили.“ А госпожа Хили рече: „Нека мама си вземе, щом иска. Обаче малко парченце. Какво си сложила вътре, Мини? Невероятно вкусен е?“ А аз отвърнах: „Така е, заради хубавата ванилия от Мексико.“ И после й казах. Казах й какво още съм сложила в пая специално за нея.

Госпожа Силия още седи неподвижна като камък и ме зяпа, но сега не смея да я погледна в очите.

— Госпожа Уолтърс зяпна с отворена уста. В онази кухня никой не продума дълго и аз можех да изхвърча през вратата още преди да са се усетили. Но тогава госпожа Уолтърс започна да се смее. Смееше се толкова силно, че за малко да падне от стола. После каза: „Е, Хили, май това заслужаваш. И ако бях на твое място, нямаше да се раздрънкам за Мини, защото иначе ще станеш известна из целия град като дамата, която изяла две парчета от лайната на Мини.“

Поглеждам крадешком към госпожа Силия. Тя ме гледа с опулени очи, с отвращение. Започвам да изпадам в паника, че й казах. Тя никога няма да ми се довери отново. Отивам до жълтия стол и сядам.

— Госпожа Хили си е мислела, че знаете тази история. Че й се подигравате. Никога нямаше да ви се нахвърли, ако не бях сторила онова.

Госпожа Силия само ме гледа.

— Но искам да знаете, че ако напуснете господин Джони, тогава госпожа Хили ще спечели мача. Тогава ще победи мен, ще победи вас… — Поклащам глава, докато си мисля за Юл Мей в затвора, за госпожица Скийтър, която остана без приятели. — В този град не са останали много хора, които не е победила.

Госпожа Силия мълчи известно време. После ме поглежда и си отваря устата да каже нещо, но после я затваря. Накрая казва:

— Благодаря ти. Че… ми каза това.

И пак ляга. Но преди да затворя вратата, виждам, че очите й са широко отворени.

На следващата сутрин гледам, че госпожа Силия най-накрая е успяла да стане от леглото, да си измие косата и пак да си сложи грим. Навън е студено и тя отново си е облякла един от тесните пуловери.

— Радвате се, че господин Джони се върна ли? — питам я аз. Не че ме е грижа, но искам да знам дали идеята да си замине още й се върти в главата.

Но госпожа Силия не е много разговорлива. По очите й се вижда, че е уморена. Вече не бърза да се усмихва на всяка дреболия. Посочва с пръст през прозореца на кухнята:

— Мисля да засадя розови храсти. По цялата дължина зад къщата.

— Кога ще цъфнат?

— Би трябвало до следващата пролет.

Приемам това за добър знак. Прави планове за бъдещето. Струва ми се, че човек, който ще бяга, няма да си прави труда да засажда цветя, които ще цъфнат чак другата година.

През останалата част от деня госпожа Силия работи в цветната градина и се занимава с хризантемите. На следващата сутрин я заварвам на кухненската маса. Разтворила е вестника, но се взира в мимозата. Навън е дъждовно и студено.

— Добро утро, госпожо Силия.

— Здравей, Мини. — Госпожа Силия просто си седи, гледа онова дърво и премята химикалка в ръцете си. Навън е завалял дъжд.

— Какво искате за обяд днес? Имаме печено говеждо и това парче пай с пилешко… — навеждам се аз пред хладилника.

Трябва да взема решение за Лирой, да му кажа как стоят нещата. „Или ще престанеш да ме биеш, или си заминавам.“ Което няма да направя заради децата, но трябва на всяка цена да го уплаша.

— Не искам нищо. — Госпожа Силия става, изхлузва едната си червена обувка на висок ток, после другата. Протяга си гърба и още се взира в онова дърво. Изпуква си кокалчетата. И излиза през задната врата. Виждам я от другата страна на стъклото и тогава забелязвам брадвата. Малко се стряскам, защото никой не иска да вижда луда жена с брадва в ръка. Тя замахва с брадвата във въздуха, все едно е бейзболна бухалка. Пробен удар.

— Госпожо, този път съвсем превъртяхте!

Дъждът се сипе върху госпожа Силия, но нея не я е грижа. Започва да сече онова дърво. Навсякъде около нея валят листа и се полепват по косата й. Аз оставям чинията с печено говеждо на кухненската маса, гледам я и се надявам от това да не стане някоя беля. Тя бърше устата си, изтрива дъжда от очите си. Вместо да се умори, всеки следващ удар е малко по-силен от предишния.

— Госпожо Силия, скрийте се от този дъжд — провиквам се аз. — Оставете господин Джони да свърши тази работа, когато се прибере.

Но тя се инати. Стигнала е до средата на дънера и дървото започва леко да се олюлява като пияния ми баща. Накрая аз просто се тръшвам на стола, на който четеше, и я чакам да приключи. Поклащам глава и поглеждам надолу към вестника. Тогава забелязвам бележката на госпожа Хили, пъхната под него, и чека за двеста долара на госпожа Силия. Поглеждам ги по-отблизо. В долната част на чека, на малкото място за съобщения, госпожа Силия е написала думите с хубав ръкописен почерк: „За Хили Двете парчета“. Чувам стенание и виждам как дървото се стоварва на земята. Във въздуха се разхвърчават листа и увехнали филизи и полепват по пшениченорусата й коса.

Госпожица Скийтър

Глава 27

Взирам се в телефона в кухнята. У дома не е звънял никой от толкова дълго, че телефонът прилича на нещо мъртво, закачено на стената. Навсякъде тегне ужасна тишина — в библиотеката, в аптеката, откъдето взимам лекарствата на майка, на улица „Хай“, откъдето си купувам мастило за пишещата машина, вкъщи. Убийството на президента Кенеди преди две седмици остави света безмълвен. Сякаш никой не иска пръв да наруши тишината. Нищо не изглежда достатъчно важно. В редките случаи, в които телефонът звъни, обикновено се обажда доктор Нийл с още лоши резултати от изследвания, или някоя роднина, която проверява как е майка. И въпреки това, понякога още ми минава през ум, че може да е Стюарт, макар за последно да се обади преди пет месеца. Въпреки че най-накрая се престраших и казах на майка, че сме скъсали. Тя изглеждаше шокирана, както и подозирах, че ще стане, но за щастие само въздъхна.

Поемам си дълбоко дъх, набирам нулата и се затварям в килера. Казвам на местната телефонистка номера, с който искам да се свържа извън града, и чакам.

— Издателство „Харпър & Роу“, с кого да ви свържа?

— С кабинета на Илейн Щайн, моля.

Изчаквам секретарката да вдигне и ми се ще да бях направила това по-рано. Но ми се стори нередно да звъня през седмицата, в която умря Кенеди, а и чух по новините, че повечето учреждения са затворени. След това дойде седмицата около Деня на благодарността и когато позвъних, от телефонната централа ми казаха, че в кабинета й никой не отговаря, и затова сега се обаждам повече от седмица по-късно от планираното.

— Илейн Щайн.

Примигвам, изненадана, че не се обажда секретарката.

— Госпожо Щайн, извинявайте, обажда се Юджиния Филън. От Джаксън, Мисисипи.

— Да… Юджиния — въздъхва тя, явно раздразнена, че е решила да вдигне лично телефона си.

— Обаждам се, за да ви кажа, че ръкописът ще бъде готов веднага след Нова година. Ще ви го изпратя през втората седмица от януари. — Усмихвам се, защото успявам да кажа точно думите, които бях репетирала.

Следва тишина, нарушена само от издишането на цигарен дим. Размърдвам се върху кутията от брашно.

— Аз съм онази, която пише за чернокожите жени. В Мисисипи. — Да, спомням си — казва тя, но не мога да преценя дали наистина ме помни. Но тогава тя казва:

— Вие сте онази, която кандидатства за една от по-висшите длъжности. Как върви работата ви?

— Почти приключих. Остава ни да довършим още две интервюта и се чудех дали да изпратя ръкописа на вас или на секретарката ви.

— О, не, през януари е неприемливо.

— Юджиния? Вкъщи ли си? — чувам да вика майка.

Закривам слушалката с ръка:

— Само минутка, мамо — провиквам се в отговор, защото знам, че ако не го направя, тя ще нахълта в килера.

— Последната среща на редакторите е на двайсет и първи декември — продължава госпожа Щайн. — Ако искате някой да прочете ръкописа ви, трябва да е в ръцете ми дотогава. В противен случай отива на купа. Едва ли искате да попаднете в купа, госпожице Филън.

— Но… вие казахте януари… — Днес е втори декември. Това означава, че ми остават деветнайсет дни да завърша цялата книга.

— На двайсет и първи декември всички излизат във ваканция, а след това, през новата година сме засипани с проекти на собствените ни автори и журналисти. Ако човек е никой, като вас, госпожице Филън, възможността да бъде забелязан е преди двайсет и първи. Единствената му възможност.

Преглъщам.

— Не знам дали…

— Между другото с майка си ли говорехте? Още ли живеете с родителите си?

Опитвам се да измисля лъжа — че майка ми е само на гости, че е болна, че просто минава оттук, защото не искам госпожа Щайн да разбере, че не правя нищо с живота си. Но после въздъхвам:

— Да, още живея у дома.

— А негърката, която ви е отгледала, предполагам, още работи при вас?

— Не, тя вече не е тук.

— Хм. Много лошо. Знаете ли какво е станало с нея? Тъкмо ми хрумна, че ще ви трябва глава и за собствената ви прислужница.

Затварям очи и се опитвам да не се разстройвам.

— Не… знам, честно казано.

— Е, разберете и задължително го включете. Ще добави личен оттенък към историята.

— Да, госпожо — казвам аз, макар да нямам представа как ще успея да свърша навреме и с двете прислужници, а да не говорим да напиша история и за Константин. Само мисълта да пиша за нея ме изпълва с копнеж тя да е тук сега.

— Дочуване, госпожице Филън. Надявам се да спазите крайния срок — казва тя, но преди да затвори, промърморва: — И за Бога, вие сте двайсет и четири годишна образована жена. Намерете си собствен апартамент.

Затварям телефона, смаяна от новината за крайния срок и настояването на госпожа Щайн да включа Константин в книгата. Знам, че трябва незабавно да се захващам за работа, но отивам да видя майка в спалнята. През последните три месеца язвата й се влоши много. Отслабна още повече и не минават и два дни, без да повръща. Дори доктор Нийл се изненада, когато я заведох за прегледа й миналата седмица. Майка ме измерва с поглед от леглото.

— Днес не играете ли бридж?

— Отменихме срещата. Бебето на Елизабет има колики — лъжа аз. Тук се изрекоха толкова лъжи, че вече стаята не ги побира. — Как се чувстваш? — питам аз. Старият бял емайлиран леген е до нея на леглото.

— Прилоша ли ти?

— Добре съм, Юджиния. Не си бърчи така челото. Вредно е за кожата.

Майка още не знае, че ме изключиха от групата по бридж и че Патси Джойнър си има нова партньорка за тенис. Вече не ме канят по коктейли и бебешки тържества, нито на каквито и да било мероприятия, на които ще бъде Хили. Освен в женската организация. На срещите момичетата говорят с мен кратко и с по няколко думи, когато обсъждаме нещо за бюлетина. Опитвам се да убедя себе си, че не ме е грижа. През повечето дни сядам пред пишещата машина и не излизам никъде. Казвам си, че това те сполетява, след като оставиш трийсет и една тоалетни в предния двор на най-популярното момиче. Хората обикновено започват да се държат с теб малко по-различно от преди. Минаха почти четири месеца, откакто се издигна стената между мен и Хили, стена, изградена от толкова дебел лед, че щяха да са нужни сто горещи като в Мисисипи лета, за да я разтопят. Не че не очаквах последиците. Просто не мислех, че ще продължат толкова дълго. Гласът на Хили по телефона звучеше прегракнало, сякаш е крещяла цяла сутрин.

— Ти си болна — изсъска тя. — Не искам да говориш с мен, не искам да ме поглеждаш. Не искам да казваш „здравей“ на децата ми.

— Технически това беше печатна грешка, Хили — беше единственото, което измислих да кажа.

— Ще отида лично в дома на сенатор Уитуърт и ще му кажа, че ти, Скийтър Филън, ще провалиш кампанията му във Вашингтон. Че ще опетниш репутацията му, ако Стюарт поднови отношенията си с теб!

Потръпнах, когато чух името му, макар по онова време вече да бяхме разделени от седмици. Представих си как той извръща поглед, как не го интересува вече какво правя.

— Превърна двора ми в панаир — продължи Хили. — Откога планираш да унижиш така семейството ми?

Хили не разбираше, че изобщо не бях планирала това. Когато започнах да печатам на машината инициативата й за тоалетните, да пиша думи като „болест“, „защитете себе си“ и „готови да помогнем“, имах чувството, че нещо в мен се пропуква, почти като пъпеш, нещо хладно, успокояващо и сладко. Винаги съм си мислила, че лудостта е мрачно, горчиво чувство, но когато привикнеш, всъщност е опияняваща и прекрасна. Бях платила на братята на Паскагула по двайсет и пет долара, за да оставят изхвърлените на боклука тоалетни на поляната в предния двор на Хили, и те се страхуваха, но се съгласиха. Помня колко тъмна беше онази нощ. Помня как си мислех, че имам късмет, защото бяха опразнили някаква стара сграда и на бунището имаше толкова богат избор от тоалетни. Два пъти сънувах, че пак съм там и пак правя същото. Не съжалявам, но вече не ми се струва, че имам късмет.

— И ти се наричаш християнка! — Бяха последните думи на Хили, а аз си помислих: „Боже. Кога пък съм се наричала така?“

Този ноември Стули Уитуърт спечели изборите за сената във Вашингтон. Но Уилям Холбрук загуби местните избори за мястото му в щатския сенат. Убедена съм, че Хили ме обвинява и за това. Да не говорим, че всичките усилия, които беше вложила да ме сватоса със Стюарт, отидоха на вятъра.

Няколко часа след разговора с госпожа Щайн по телефона влизам на пръсти в спалнята, за да нагледам майка за последно. Татко вече е заспал до нея. На нощното шкафче на майка има чаша мляко. Тя седи облегната на възглавниците, но очите й са затворени. Когато надниквам, ги отваря.

— Искаш ли нещо, мамо? — Почивам си само защото доктор Нийл ми нареди. Къде отиваш, Юджиния? Почти седем часът е.

— Връщам се след малко. Просто ще се повозя с колата. — Целувам я с надеждата да не задава повече въпроси. Когато затварям вратата, тя вече е заспала.

Карам през града. Страх ме е как ще кажа на Ейбълийн за новия краен срок. Старият пикап дрънчи и се тресе из дупките. Вече съвсем се е раздрънкал след последния тежък сезон на памуковите полета. Главата ми буквално се удря в тавана, защото някой е затегнал твърде силно пружините на седалката. Трябва да карам с отворен прозорец и провесена отвън ръка, за да не дрънчи вратата. На предното стъкло има нова пукнатина с формата на залязващо слънце. Спирам на светофара на улица „Стейт“ срещу фабриката за хартия. Когато поглеждам настрани, виждам Елизабет, Мей Мобли и Райли, наблъскани на предната седалка на белия си шевролет, предполагам, на връщане от вечеря навън. Замръзвам, не се осмелявам пак да погледна, страх ме е, че ще ме видят и ще ме питат къде отивам с пикапа. Оставям ги да ме задминат, гледам габаритите на колата им и се боря с паренето, което се надига в гърлото ми. Отдавна не съм говорила с Елизабет. След инцидента с тоалетните, с Елизабет се опитвахме да запазим приятелските си отношения. От време на време си говорехме по телефона. Но тя започна само да ме поздравява и да казва по няколко безлични думи на срещите на организацията, защото Хили щеше да я види. Отбих се в дома й за последен път преди месец.

— Не мога да повярвам колко е пораснала Мей Мобли — казах аз.

Мей Мобли ми се усмихна срамежливо иззад крака на майка си. Беше станала по-висока, но още беше пухкава като бебе.

— Расте като плевелите — каза Елизабет, загледана през прозореца, а на мен ми се стори странно да правиш такова сравнение за детето си. Да го сравняваш с плевел. Елизабет още беше по хавлия, с ролки в косата, отслабнала след бременността. Усмивката й беше все така напрегната. Тя непрестанно поглеждаше часовника си и докосваше ролките си през няколко секунди. Стояхме в кухнята.

— Искаш ли да отидем на обяд в клуба? — попитах я аз. В този миг Ейбълийн влезе през летящата врата на кухнята. В трапезарията зърнах сребрист отблясък и дантела.

— Не мога и съжалявам, че трябва да те пришпорвам, но… имам среща с мама в магазина на Джуъл Тейлър. — Тя пак побърза да отклони очи към предния прозорец. — Знаеш, че мама не обича да чака. — С всяка дума усмивката й ставаше все по-широка.

— О, извинявай, няма да те задържам. — Потупах я по рамото и тръгнах към вратата. И тогава се сетих. Как можех да съм толкова глупава? Сряда е, дванайсет часът на обяд. Времето за сбирката на групата по бридж. Изкарах кадилака на заден ход от алеята й и съжалих, че съм я накарала да се почувства толкова неудобно. Когато обърнах колата, видях как напрегнато ме наблюдава от прозореца. И тогава осъзнах: тя не се притесняваше, че ме кара да се чувствам неудобно. Елизабет Лийфолт се срамуваше да я видят с мен. Паркирам на улицата на Ейбълийн през няколко къщи от нейната. Макар Хили никога да не би дошла в тази част на града, сега тя е заплаха за всички ни и имам чувството, че очите й ме следят навсякъде. Знам как ще тържествува, ако ме види какво правя. Не подценявам докъде би стигнала, за да се погрижи да страдам през остатъка от живота си.

Хладна декемврийска вечер е и започва да ръми. Тръгвам забързано по улицата. Все още си преповтарям наум разговора си с госпожа Щайн от днес. Опитвам се да подредя по важност всичко, което ми остава да свърша. Но най-трудното е, че ще трябва да попитам Ейбълийн какво се е случило с Константин. Не мога да опиша историята на Константин, ако не знам какво е станало с нея. Ако разкажа само онова, което аз знам, се обезсмисля цялата книга. Така няма да кажа истината. Влизам забързано в кухнята на Ейбълийн. По изражението на лицето ми тя забелязва, че нещо не е наред.

— Какво има? Някой да не ви видя?

— Не — казвам аз и изваждам страниците от чантата си. — Днес говорих с госпожа Щайн. — Разказвам й всичко, което съм научила, за крайния срок, за купа.

— Така значи… — Ейбълийн брои наум дните, които ни остават, както аз правих цял следобед. — Значи имаме две седмици и половина вместо шест седмици. Божке, това време няма да ни стигне. Трябва да довършим главата на Лувиния и да пооправим историята на Фей Бел… и историята на Мини, още не е готова съвсем… Госпожице Скийтър, нямаме дори заглавие.

Хващам се за главата. Имам чувството, че потъвам.

— Това не е всичко — казвам й аз. — Тя иска да пиша и за Константин. Попита ме… какво се е случило с нея.

Ейбълийн оставя чашата си с чай.

— Не мога да напиша историята, ако не знам какво се е случило с нея, Ейбълийн. И ако ти не можеш да ми кажеш… се чудех дали някой друг няма да се съгласи.

Ейбълийн поклаща глава:

— Предполагам, че и други хора знаят, но не искам друг да ви разказва тази история.

— Тогава… ти ще го направиш ли?

Ейбълийн си сваля очилата и разтрива очи. Пак ги слага и аз очаквам да видя умора по лицето й. Била е на работа цял ден, а сега ще работи още по-усърдно, за да се опитаме да спазим крайния срок. Увивам кичур коса около пръста си и чакам отговора й. Но тя изобщо не изглежда уморена. Седи с изправен гръб и кимва убедително.

— Ще я напиша. Дайте ми няколко дни. Ще ви разкажа всичко, което се случи с Константин.

Работя петнайсет часа без прекъсване върху интервюто на Лувиния. В четвъртък вечер отивам на срещата на женската организация. Нямам търпение да изляза от вкъщи, треса се от нерви, не ме свърта заради крайния срок. На майка все й е студено и в къщата имам чувството, че съм потопена в каца с горещо масло. Спирам на стъпалата на сградата, вдишвам дълбоко чистия зимен въздух. Знам, че изглежда жалко, но се радвам, че още се занимавам с бюлетина. Веднъж седмично все още изпитвам усещането, че съм част от живота. И кой знае, този път може да е различно, нали започват празниците и така нататък. Щом влизам в залата, всички ми обръщат гръб. Осезателно усещам, че ме изолират, сякаш около мен са се издигнали бетонни стени. Хили ми се усмихва самодоволно и извръща рязко глава, за да си намери някой друг, с когото да говори. Тръгвам между хората и виждам Елизабет. Тя се усмихва и ми маха. Искам да поговоря с нея за майка, да й споделя, че започвам да се тревожа, но преди да се приближа достатъчно до нея, Елизабет се обръща с наведена глава и се отдалечава. Отивам на мястото си. Досега тя не е постъпвала така, поне не тук. Вместо както обикновено на първия ред, се промъквам на последния, ядосана, че Елизабет дори не ме поздрави. До мен седи Рейчъл Кол Брант. Рейчъл почти не идва на тези срещи, защото има три деца и кара магистърска степен по английска литература в колежа „Милсапс“. Щеше ми се да сме по-близки, но знам, че тя е твърде заета. От другата ми страна е проклетата Лесли Фулърбийн и носещият се около нея облак от лак за коса. Сигурно всеки път, когато запали цигара, рискува живота си. Чудя се, дали ако натисна темето й, от устата й ще пръсне лак. Почти всички момичета в залата седят с кръстосани крака и със запалени цигари в ръка. Димът се събира и се стеле на кълба под тавана. Не съм пушила от два месеца и от миризмата ми прилошава. Хили застава зад катедрата и обявява предстоящите кампании за събиране на дарения (събиране на палта, събиране на консерви, събиране на книги и доброто старо събиране на пари), а после стигаме до любимата й част от срещите — списъка с прегрешения. Сега тя ще има възможност да обяви имената на всеки, който е закъснял с членския си внос, закъснява за срещи или не изпълнява филантропските си задължения. Напоследък аз винаги съм в списъка с прегрешилите заради нещо. Хили е облечена с червена вълнена рокля без ръкав и пелерина върху нея, макар тук да е ужасно горещо. Прилича на Шерлок Холмс. От време на време отмята предната част на пелерината, все едно й пречи, но жестът, изглежда, й доставя прекалено голямо удоволствие. До нея стои помощничката й Мери Нел и й подава бележките. Мери Нел прилича на рус пекинез с мъничките си крачка и чипо носле. — Сега трябва да обсъдим една много вълнуваща тема — поема Хили бележките от пекинеза си и ги преглежда набързо. — Комитетът реши, че бюлетинът ни се нуждае от малко обновяване.

Сядам малко по-изправена на стола си. Не трябва ли аз да решавам промените в бюлетина?

— На първо място бюлетинът ще започне да излиза веднъж месечно вместо веднъж седмично. Правим прекалено много разходи, след като марките станаха по шест цента. Ще включим и рубрика за мода, в която ще отразяваме най-красивите облекла, носени от членовете ни, и рубрика, посветена на най-новите тенденции в грима. О, и списъкът с прегрешилите, разбира се. И него ще включим. — Тя кима с глава и поглежда в очите няколко от присъстващите. — И накрая, най-вълнуващата промяна: решихме да наречем това ново издание „Клюкарката“. На името на списанието, което се чете в цяла Европа.

— Името не е ли сладко? — казва Мери Нел, а Хили е така горда със себе си, че дори не удря с чукчето, защото Мери Нел се е обадила, без да й бъде дадена думата.

— Добре тогава. Време е да изберем редактор за новото си, модерно месечно издание. Някакви предложения? Вдигат се няколко ръце. Аз не помръдвам.

— Джийн Прайс, какво мислиш?

— Аз предлагам Хили. Номинирам Хили Холбрук.

— Колко мило от твоя страна. Добре, други предложения?

Рейчъл Кол Брант се обръща към мен и ме поглежда, сякаш иска да каже: „Може ли да повярваш?“ Явно тя е единствената в залата, която не знае за разрива между мен и Хили.

— Има ли съгласни… — Хили поглежда надолу към катедрата, все едно не може да си спомни кой точно е номиниран — Хили Холбрук да бъде избрана за редактор?

— Аз съм съгласна.

— И аз.

Чукчето удря и аз губя работата си като редактор. Лесли Фулърбийн ме зяпа с толкова опулени очи, че виждам, че там, където трябва да е мозъкът й, няма нищо.

— Скийтър, това не е ли твоята длъжност? — пита Рейчъл.

— Беше моята длъжност — промърморвам аз и след края на срещата се запътвам право към вратата. Никой не говори с мен, никой не ме поглежда в очите. Аз вървя с високо вдигната глава. Във фоайето Хили и Елизабет си говорят. Хили прибира тъмната си коса зад ухото и ми се усмихва дипломатично. Отдалечава се, за да поговори с някой друг, но Елизабет остава на мястото си. Докато излизам, ме докосва по ръката.

— Здравей, Елизабет — промърморвам аз.

— Съжалявам, Скийтър — прошепва тя и за миг очите ни се срещат. Но тя веднага извръща поглед. Слизам по стълбите и тръгвам по тъмния паркинг. Мислех си, че тя ще ми каже още нещо, но очевидно съм грешала.

След срещата на организацията не се прибирам направо вкъщи. Отварям всички прозорци на кадилака и оставям нощния въздух да духа в лицето ми. Той е едновременно топъл и студен. Знам, че трябва да се прибирам и да работя по интервютата, но завивам по широките ленти на улица „Стейт“ и просто карам. Досега никога не се бях чувствала толкова празна. Не мога да не се замисля за всичко, което ми се струпа. „Никога няма да успея в срок, приятелките ми ме презират, Стюарт ме заряза, майка е…“. Не знам какво точно й е на майка, но всички сме наясно, че не е само стомашна язва. Бар „Слънце и пясък“ е затворен и докато минавам бавно покрай него, забелязвам колко мъртъв изглежда един неонов надпис, когато е изключен. Преминавам покрай сградата на „Леймар Лайф“, през мигащите в жълто светофари. Едва осем часът вечерта е, но всички са си легнали. Всички в този град спят във всеки смисъл на думата.

— Ще ми се да можех просто да замина — казвам аз, а гласът ми звучи странно, след като няма кой да го чуе. В тъмното забелязвам отражението си високо горе, все едно се гледам на кино. Превърнах се в един от онези отхвърлени от обществото хора, които скитат нощем с колите си. Боже, аз съм градският Бу Радли, също като в „Да убиеш присмехулник“. Пускам радиото, отчаяна да чуя някакъв звук. Върви „Това е моят празник“ и започвам да търся нещо друго. Започвам да мразя хленчещите песни за тийнейджъри, в които се пее за любов и нищо друго. За миг станциите се застъпват и хващам мемфиското радио, по което звучи гласът на сякаш пиян мъж, който пее в бърз блус ритъм. В края на една задънена улица завивам на паркинга пред смесения магазин и се заслушвам в песента. По-хубава е от всичко, което съм чувала досега.

… ще потънеш като камък, защото времената се променят.

Един тенекиен глас ми казва, че това е Боб Дилън, но когато започва следващата песен, сигналът се губи. Облягам се на седалката и се взирам в тъмните прозорци на магазина. Усещам прилив на необяснимо облекчение. Сякаш току-що чух думи от бъдещето. В телефонната кабина пред магазина пускам монета от десет цента в апарата и се обаждам на майка. Знам, че няма да си легне, докато не се прибера.

— Ало? — отговаря татко, а е осем и петнайсет вечерта.

— Татко, защо си буден? Какво се е случило?

— Трябва веднага да се прибереш, скъпа.

Изведнъж уличната лампа ме заслепява, нощта ми се струва ужасно студена.

— Мама ли? Лошо ли й е?

— Стюарт седи на верандата вече почти два часа. Чака те.

Стюарт ли? Нищо не разбирам.

— Но мама… тя…

— О, мама е добре. Всъщност даже малко се оживи. Прибери се, Скийтър, и виж какво иска Стюарт.

Досега пътят до вкъщи никога не ми се е струвал толкова дълъг. След десет минути паркирам пред къщата и виждам Стюарт, седнал на най-горното стъпало на верандата. Татко седи на един от люлеещите се столове. И двамата стават, когато изключвам двигателя на колата.

— Здравей, татко — казвам аз, без да поглеждам към Стюарт. — Къде е мама?

— Заспала е, тъкмо я нагледах — прозява се татко. Не съм го виждала буден след седем часа отпреди десет години, когато памукът замръзна през пролетта. — Пожелавам ви лека нощ. Изгасете лампите, когато приключите. — Татко се прибира вътре и ние със Стюарт оставаме сами. Нощта е толкова черна, толкова тиха, не се виждат нито луната, нито звезди, нито някое куче из двора.

— Какво правиш тук? — питам аз и усещам, че гласът ми звучи гузно.

— Дойдох да говоря с теб.

Сядам на стълбите и облягам глава на ръцете си.

— Просто казвай каквото имаш да казваш и да приключваме. — Бях започнала да се оправям. Преди десет минути чух една песен и почти се почувствах по-добре.

Той се приближава до мен, но толкова, че да не се докосваме. На мен ми се иска да се бяхме докоснали.

— Дойдох да ти кажа нещо. Искам да ти кажа, че се видях с нея.

Вдигам глава. Първата дума, която ми идва на ум, е „егоист“. Ти, егоистичен кучи сине, дошъл си да ми говориш за Патриша!

— Отидох в Сан Франциско. Преди две седмици. Качих се в колата си, пътувах четири дни и почуках в апартамента й, на адреса, който майка й ми даде.

Закривам лице. Представям си само как Стюарт прибира косата й зад ухото, както правеше преди с мен.

— Не искам да ми разказваш.

— Казах й, че според мен постъпката й е най-грозното нещо, което можеш да причиниш на някого. Да го излъжеш така. Тя изглеждаше толкова различна. Носеше една размъкната рокля и знака на мира, косата й беше станала страшно дълга и нямаше червило. Когато ме видя, се разсмя. И после ме нарече продажник! — Той разтрива силно очи с кокалчетата на пръстите си. — Тя, която си свали дрехите заради онзи, каза, че съм се продал на баща си, продал съм се на Мисисипи.

— Защо ми разказваш всичко това? — питам аз със свити в юмруци ръце. В устата си усещам метален вкус. Прехапала съм си езика.

— Отидох да я видя заради теб. След като с теб скъсахме, знаех, че трябва да си я избия от главата. И успях, Скийтър. Изминах 3200 километра дотам и обратно и сега съм при теб. Да ти кажа, че всичко приключи. Вече не мисля за нея.

— Добре, Стюарт. Радвам се за теб.

Той се премества по-близо до мен и навежда глава, за да го погледна. Прилошава ми, буквално ми се повдига от миризмата на бърбън в дъха му. И въпреки това ми се иска да се свия цялата в прегръдката му. Едновременно го обичам и мразя.

— Прибирай се — казвам аз и едва вярвам на ушите си. — Вече няма място за теб в сърцето ми.

— Не ти вярвам.

— Закъсня, Стюарт.

— Може ли да дойда пак в събота. Да си поговорим пак?

Свивам рамене с насълзени очи. Няма да му позволя пак да ме зареже. Струпа ми се твърде много, изостави ме той, изоставиха ме приятелите ми. Бих била истинска глупачка пак да допусна подобно нещо.

— Честно казано, не ме интересува.

Събуждам се в пет часа сутринта и започвам да работя по интервютата. Тъй като до крайния срок остават само седемнайсет дни, работя денонощно със скорост и концентрация, които не съм подозирала, че притежавам. Завършвам историята на Лувиния за два пъти по-малко време, отколкото ми трябваше за останалите. С пулсираща от болки глава изключвам лампата, когато първите слънчеви лъчи се процеждат през прозореца. Ако Ейбълийн ми предаде историята на Константин в началото на следващата седмица, може би ще успея да приключа навреме. И тогава осъзнавам, че всъщност не разполагам със седемнайсет дни. Колко глупаво от моя страна. Имам десет дни, защото не бях сложила и времето, което ще отнеме ръкописът ми да стигне по пощата до Ню Йорк. Щях да се разплача, ако имах време за това. Няколко часа по-късно се събуждам и пак се залавям за работа. В пет следобед чувам, че отвън спира кола, и виждам как Стюарт слиза от пикапа си. Откъсвам се от пишещата машина и излизам на задната веранда.

— Здравей — казвам аз от прага.

— Здравей, Скийтър. — Той кимва, както ми се струва боязливо, за разлика отпреди две вечери. — Добър ден, господин Филън.

— Здравей, синко. — Татко става от люлеещия се стол. — Ще ви оставя да си поговорите, деца.

— Не ставай, татко. Стюарт, съжалявам, но днес съм заета. Можеш да останеш тук при татко, докогато искаш.

Прибирам се в къщата, минавам покрай майка, седнала на кухненската маса с чаша топло мляко.

— Стюарт ли видях навън?

Влизам в трапезарията. Не се доближавам до прозорците, защото знам, че Стюарт ще ме види. Изчаквам, докато не го виждам да си заминава. А после просто продължавам да се взирам навън.

Същата вечер, както обикновено, отивам у Ейбълийн. Казвам й, че всъщност ни остават само десет дни и тя изглежда, сякаш ще се разплаче всеки момент. После й давам да прочете главата на Лувиния, която бях написала със скоростта на светлината. Мини седи с нас на кухненската маса, пие кока-кола и гледа през прозореца. Не знаех, че и тя ще е тук тази вечер, и ми се ще да ни остави да работим. Ейбълийн оставя страниците и кимва.

— Тази глава ми се струва много добра. Чете се също толкова хубаво, колкото и другите, дето ги написахте по-бавно.

Въздъхвам, облягам се на стола и се замислям какво още ни остава да свършим.

— Трябва да изберем заглавие — казвам аз и разтривам слепоочията си. — Имам няколко варианта. Мисля, че трябва да кръстим книгата „Чернокожите прислужници и южняшките семейства, при които работят“.

— Я пак! — казва Мини и чак сега ме поглежда.

— Това заглавие най-ясно описва книгата, не мислиш ли? — питам я аз.

— Ако сте глътнали бастун.

— Това не е художествена литература, Мини. А е социология. Заглавието трябва да описва точно текста.

— Но това не значи, че трябва да звучи скучно — отвръща Мини.

— Ейбълийн — въздъхвам аз с надеждата, че тази вечер ще успеем да разрешим този въпрос. — Ти какво мислиш?

Ейбълийн свива рамене и виждам, че тя вече се усмихва умиротворително. Сякаш всеки път, когато с Мини сме в една стая, Ейбълийн трябва да успокоява атмосферата.

— Заглавието е хубаво. Разбира се, ще се уморите, докато пишете цялото това нещо в горния край на всяка страница — казва тя. Бях й казала, че се прави така.

— Е, мога малко да го съкратя… — отвръщам аз и вадя молива си.

Ейбълийн се почесва по носа и казва:

— А какво ще кажете да я кръстим просто „Слугинята“?

— „Слугинята“ — повтаря Мини, все едно чува тази дума за пръв път.

— „Слугинята“ — казвам аз.

Ейбълийн свива рамене и свежда плахо очи, сякаш малко се срамува.

— Не се опитвам да отхвърля идеята ви, но просто… ми се иска нещата да звучат простичко, разбирате ли?

— На мен „Слугинята“ ми звучи добре — казва Мини и скръства ръце.

— „Слугинята“… ми харесва — отвръщам аз, защото наистина е така. И после добавям: — Въпреки това мисля, че трябва да сложим и описанието като подзаглавие, за да е ясен жанрът, но мисля, че това заглавие е добро. — Точно така, добро е — казва Мини. — Защото, ако отпечатат тази книга, Бог да ни е на помощ.

В неделя следобед, с осем дни до крайния срок, слизам на долния етаж замаяна и примигваща от целодневното взиране в напечатаните страници. Почти изпитах облекчение, когато чух колата на Стюарт да спира отвън. Разтривам очи. Може пък да поседя малко с него, да си прочистя главата, а после да се върна и да работя цяла нощ. Стюарт слиза от изпръскания си с кал пикап. Още е облечен с неделния си костюм и аз се опитвам да не обръщам внимание колко е хубав. Протягам ръце. Навън е невероятно топло, като се има предвид, че Коледа е след две седмици и половина. Майка седи на един от люлеещите се столове на верандата, увита с одеяла.

— Здравейте, госпожо Филън. Как се чувствате? — пита Стюарт. Майка му кимва царствено:

— Горе-долу. Благодаря ти, че попита.

Изненадана съм от хладния й тон. Тя пак навежда очи към бюлетина си и аз се усмихвам неволно. Майка знае, че той се отбива, но не го спомена нито веднъж. Чудя се кога ли ще повдигне въпроса.

— Здравей — казва ми той тихо и двамата сядаме на най-долното стъпало на верандата.

Гледаме безмълвно как старият ни котарак Шърман се промъква край едно дърво с поклащаща се опашка и дебне някакво животинче, което ние не виждаме. Стюарт поставя ръка на рамото ми.

— Днес не мога да остана. Заминавам за Далас на една среща, свързана с петрола, и няма да ме има три дни. Отбих се само за да ти кажа.

— Добре — свивам рамене аз, все едно не ме интересува.

— Добре тогава — казва той и се качва в пикапа си. Когато той си заминава, майка си прочиства гърлото. Не се обръщам към нея. Не искам да види разочарованието по лицето ми, че си е тръгнал.

— Хайде, майко — промърморвам най-накрая. — Кажи каквото искаш да казваш. — Не му позволявай да те подценява.

Обръщам се към нея и я поглеждам подозрително, макар да изглежда толкова крехка под вълненото одеяло. Глупакът, който подцени майка ми, дълбоко ще съжалява.

— Ако Стюарт не разбира колко интелигентно и добро дете съм отгледала, да си заминава на улица „Стейт“! — Тя поглежда с присвити очи зимните полета. — Честно казано, Стюарт не ме интересува особено. Той не осъзнава какъв късмет извади с теб.

Оставям думите на майка да се разтопят като малък сладък бонбон по езика ми. Насилвам се да стана от стъпалото и тръгвам към предната врата. Трябва да свърша още толкова работа, а нямам никакво време. — Благодаря ти, майко!

— Целувам я нежно по бузата и се прибирам вътре. Изтощена и раздразнителна съм. От четирийсет и осем часа само печатам на машината. Писна ми от купища факти за живота на други хора. Очите ми смъдят от миризмата на мастилото. Пръстите ми са набраздени от порязвания от листовете. Кой би предположил, че хартията и мастилото могат да бъдат толкова злонамерени! Шест дни преди крайния срок отивам у Ейбълийн. Тя си взе почивен ден през седмицата въпреки недоволството на Елизабет. Виждам, че знае за какво ще говорим, още преди да съм си отворила устата. Оставя ме в кухнята и се връща с писмо в ръка. — Преди да ви дам това… мисля, че трябва да ви кажа някои неща. За да разберете точно какво се случи.

Кимвам. Седя напрегнато на стола. Искам да разкъсам плика и да приключвам с това. Ейбълийн поглажда тетрадката си върху кухненската маса. Гледам я как подравнява двата си жълти молива.

— Помните как ви казах, че Константин има дъщеря. Е, тя се казваше Лулабел. Божке, роди се бяла като сняг. Косата й порасна с цвета на пшеница. Но не къдрава като вашата. Нейната беше права. — Била е бяла? — питам аз. Мислех за това още откакто Ейбълийн ми каза за детето на Константин онзи път в кухнята на Елизабет. Замислям се колко ли се е изненадала Константин, когато е взела в ръце бяло бебе и е знаела, че то е нейно дете.

Ейбълийн кимва.

— Когато Лулабел беше на четири години, Константин… — Ейбълийн се размърдва на стола си. — Константин я заведе в… сиропиталище. В Чикаго.

— В сиропиталище ли? Искаш да кажеш, че… е изоставила детето си? — Колкото и да ме обичаше Константин, само мога да си представя колко е обичала собственото си дете.

Ейбълийн ме поглежда право в очите. Там забелязвам нещо, което виждам рядко — недоволство, неприязън.

— На много чернокожи жени се налага да оставят децата си, госпожице Скийтър. Да ги изпращат някъде другаде, защото те се грижат за бяло семейство.

Свеждам очи и се чудя дали Константин не е оставила детето си, защото е трябвало да се грижи за нас.

— Но повечето ги изпращат при роднини. В сиропиталището е… различно.

— Защо не е изпратила детето при сестра си? Или при друг роднина?

— Сестра й… тя просто не можеше да се справи. Ако си негърка с бяла кожа… в Мисисипи, не принадлежиш нито към едните, нито към другите. Но не само на момичето му беше тежко. И на Константин й беше трудно. Хората… я зяпаха. Белите я спираха и подозрително я разпитваха защо води със себе си бяло дете. Един полицай я беше спрял на улица „Стейт“ и й беше казал да си облече униформата. Дори чернокожите… и те се държаха различно с нея, не й се доверяваха, все едно беше направила нещо нередно. Трудно намираше кой да гледа Лулабел, докато тя ходеше на работа. Стигна се дотам, че Константин почти не извеждаше Лула… навън.

— Тогава тя работеше ли вече при майка? — Работеше при майка ви от няколко години. Там се запозна с бащата, Конър. Той работеше във фермата и живееше в Хотстак — Ейбълийн поклаща глава. — Всички се изненадахме, че… Константин реши да се задоми с него. Някои хора в църквата не се държаха никак добре, особено след като бебето излезе бяло. Нищо, че бащата беше черен като мен.

— Сигурна съм, че и майка не е била много доволна. Убедена съм, че майка е знаела всичко това. Тя винаги следеше изкъсо чернокожите прислужници и всичко, свързано с тях — къде живеят, женени ли са, колко деца имат. Прави го по-скоро за да владее положението, а не защото й е интересно. Тя иска да знае кой се разхожда из имота й.

— В сиропиталище за чернокожи или за бели я е завела? — Защото си мисля, надявам се, че може би Константин е искала детето й да има по-добър живот. Може да си е мислила, че ако го осинови бяло семейство, няма да се чувства толкова различно.

— За чернокожи. Чух, че в сиропиталищата за бели не искали да я вземат. Предполагам, са знаели… може би и преди са виждали подобни случаи. Когато Константин отишла на гарата с Лулабел, за да я заведе в сиропиталището, чух, че белите по перона я зяпали, искали да знаят защо бяло момиче се качва във вагона за чернокожи. А когато Константин я оставила на онова място в Чикаго… на четири години децата са… доста големи, за да ги оставиш. Лулабел пищяла. Така казала Константин на някой от църквата ни. Разправяла, че Лула пищяла и се дърпала, опитвала се да накара майка си да се върне за нея. Но въпреки писъците Константин… я оставила там.

Докато слушам Ейбълийн, започвам да схващам какво се опитва да ми каже. Ако нямах майка като моята, може би нямаше да се досетя. — Оставила я е, защото… се е срамувала ли? Срамувала се е, че дъщеря й е бяла.

Ейбълийн отваря уста, за да възрази, но после я затваря, свежда очи.

— След няколко години Константин писа до сиропиталището, каза им, че е допуснала грешка и че си иска обратно момичето. Но Лула вече била осиновена. Не била там. Константин все повтаряше, че най-голямата грешка в живота й била, че е изоставила детето си — Ейбълийн се обляга на стола си. — И казваше, че ако някога си върне Лулабел, повече никога няма да я остави.

Седя смълчана, сърцето ми е свито заради Константин. Започвам да се ужасявам какво ли общо има с цялата история майка ми.

— Преди около две години Константин получи писмо от Лулабел. Предполагам, че тогава е била на около двайсет и пет години, в което пишеше, че осиновителите й са й дали адреса. Двете започнаха да си пишат и Лулабел рекла, че иска да й погостува тук за известно време. Божке, Константин така се притесни, че не можеше да върви по права линия. Беше твърде нервна да яде, не можеше дори да пие вода. Само повръщаше. Бях я включила в списъка си за молитва.

Преди две години. Тогава бях в колежа. Защо Константин не ми беше споменала в писмата си какво става?

— Тя взе всичките си спестявания и купи нови дрехи за Лулабел, разни неща за коса, помоли от църквата да ушием ново одеяло, за да застеле с него леглото, на което щеше да спи Лула. Каза ни на една групова молитва: „Ами ако тя ме намрази? Ще ме попита защо съм я оставила и ако й кажа истината… тя ще ме намрази“. — Ейбълийн вдига очи от чашата си с чай и по лицето й се плъзва усмивка. — Рече ни: „Нямам търпение Скийтър да се запознае с нея, когато се прибере от училище.“ Бях забравила за това. Тогава не знаех коя е Скийтър.

Спомням си какво пишеше в последното писмо, което получих от Константин — че има изненада за мен. Сега разбирам, че е искала да ме запознае с дъщеря си. Преглъщам сълзите, които напират в очите ми.

— Какво се случи, когато Лулабел е дошла да я види?

Ейбълийн плъзва писмото по масата.

— Струва ми се, че тази част ще трябва да си я прочетете у дома.

Вкъщи се качвам в стаята си. Отварям писмото на Ейбълийн още преди да седна. Написано е върху листове от тетрадка, изписани и от двете страни с молив. След това гледам осемте страници, които вече съм написала, за разходките с Константин до Хотстак, за пъзела, който подредихме заедно, за начина, по който притискаше палец в дланта ми. Поемам си дълбоко въздух и поставям пръсти върху клавишите на пишещата машина. Не мога да губя повече време. Трябва да довърша нейната история. Описвам какво ми разказа Ейбълийн — че Константин е имала дъщеря и е трябвало да я изостави, за да работи за нашето семейство — кръстих ни Милър, на Хенри Милър, любимият ми забранен автор. Не споменавам, че дъщерята на Константин е жълта; просто искам да покажа, че обичта на Константин към мен е започнала заради това, че й е липсвало собственото й дете. Вероятно затова връзката ни беше необикновена, толкова силна. Нямаше значение, че съм бяла. Докато тя е искала да си вземе обратно собствената дъщеря, аз копнеех да не съм разочарование за майка ми. В продължение на два дни описвам детството си и годините в колежа, когато си пишехме писма всяка седмица. Но изведнъж спирам, защото чувам майка да кашля на долния етаж. Чувам стъпките на татко, който отива при нея. Паля цигара и веднага я гася, като си мисля: „Не ги започвай пак.“ Чувам как се пуска водата в тоалетната и отнася още малко от тялото на майка ми. Паля друга цигара и я изпушвам чак докато не опарва пръстите ми. Не мога да пиша за писмото на Ейбълийн.

Същия следобед звъня на Ейбълийн в дома й.

— Не мога да я включа в книгата — казвам й аз. — Историята за майка и Константин. Ще завърша с момента, когато заминавам за колежа. Просто…

— Госпожице Скийтър…

— Знам, че трябва. Знам, че трябва да направя жертва също като теб и Мини, и като всички останали. Но не мога да причиня това на майка си.

— Никой не очаква от вас да го направите, госпожице Скийтър. Истината е, че ако я бяхте включили, нямаше да ми направите много хубаво впечатление.

На следващата вечер влизам в кухнята да си направя чай.

— Юджиния? Долу ли си?

Връщам се обратно до стаята на майка. Татко още не си е легнал. Чувам, че в дневната телевизорът работи.

— Тук съм, мамо.

Тя си е легнала в шест часа вечерта с белия леген до себе си.

— Плакала ли си? Нали знаеш, че това състарява кожата, скъпа?

Сядам на бамбуковия стол до леглото. Чудя се как да започна. Част от мен разбира защо майка се е държала така, защото все пак кой не би се ядосал на онова, което е направила Лулабел? Но искам да чуя и гледната точка на майка. Искам да разбера дали има нещо, което Ейбълийн не е написала в писмото си и което би оправдало майка.

— Искам да поговорим за Константин — казвам аз.

— О, Юджиния — скастря ме майка и ме потупва по ръката. — Та оттогава минаха почти две години.

— Мамо — казвам аз и се насилвам да я погледна в очите. Макар да е ужасно отслабнала и ключицата й рязко да изпъква под кожата, погледът й е остър както винаги. — Какво се случи? Какво се случи с дъщеря й?

Майка стисва зъби и виждам колко е изненадана, че знам за нея. Очаквам да откаже да говори по този въпрос, както преди. Тя си поема дълбоко дъх, придърпва белия леген към себе си и казва:

— Константин я изпрати да живее в Чикаго. Не можеше да се грижи за нея. — Кимвам и чакам. — В това отношение те са различни от нас, да знаеш. Онези хора раждат деца и не мислят за последствията, докато не стане твърде късно.

Те, онези хора. Напомня ми за Хили. Майка разбира по изражението ми какво си мисля.

— Виж сега, бях добра към Константин. О, колко пъти ми е отговаряла нахално, но аз се примирявах. Но този път, Скийтър, тя не ми остави друг избор.

— Знам, майко. Знам какво е станало.

— Кой ти каза? Кой друг знае за това?

Виждам как в очите на майка се надига параноя. Най-големият й кошмар се сбъдва и ми става жал за нея.

— Никога няма да издам кой ми каза. Мога да ти кажа само, че не е… човек, който според теб е от значение. Не мога да повярвам, че си постъпила по такъв начин, майко.

— Как се осмеляваш да ме съдиш след онова, което тя направи? Действително ли знаеш какво стана? Ти беше ли тук? — Виждам стария й гняв, една твърдоглава жена, издържала с години кървяща язва. — Онова момиче… — размахва тя възлестия си пръст пред лицето ми. — Появи се тук. У дома се беше събрала цялата местна организация на „Дъщерите на американската революция“. Ти беше в университета, на вратата се звънеше на пожар, а Константин приготвяше кафе в кухнята, защото старата кафеварка изгори първите две кани. — Майка размахва ръка при спомена за вонята на изгоряло кафе. — Всички седяха в дневната, ядяха торта, у дома имаше деветдесет и пет души, а тя пиеше кафе. Говореше със Сара фон Систърн и се разхождаше из къщата, като че ли е гостенка, и си тъпчеше торта в устата, а после попълни формуляра, за да кандидатства за членство.

Кимвам отново. Може и да не знаех тези подробности, но те не променят случилото се.

— Изглеждаше бяла като всички останали и го знаеше. Знаеше много добре какво прави. Аз я попитах: „Как сте?“, а тя се засмя и отвърна „Добре.“ Затова я попитах: „Как се казвате?“, а тя: „Нима не знаете? Аз съм Лулабел Бейтс. Пораснах и се преместих обратно при мама. Пристигнах вчера сутринта.“ И после отиде да си вземе още едно парче торта.

— Бейтс — казвам аз, защото това е още една подробност, макар и незначителна, която не знам. — Върнала си е обратно фамилното име на Константин.

— Слава Богу, че никой не я чу. Но когато се заговори с Фиби Милър, президента на „Дъщерите на американската революция за Южните щати“, я дръпнах в кухнята и й рекох: „Лулабел, не можеш да останеш тук. Върви си!“ А как високомерно ме изгледа тя само. Рече ми: „Какво, не пускате негри в дневната си, освен ако не чистят ли?“ В този миг Константин влезе в кухнята и изглеждаше също толкова слисана като мен. Аз казах на момичето: „Лулабел, махай се от тази къща, преди да съм повикала господин Филън“, но тя не помръдна. Разправяше, че когато съм я помислила за бяла, съм се държала мило и любезно. Каза, че в Чикаго е част от някаква нелегална група, и аз наредих на Константин: „Разкарай дъщеря си от къщата веднага!“.

Очите на майка изглеждат по-хлътнали от когато и да било преди. Ноздрите й потрепват.

— И Константин каза на Лулабел да се прибира вкъщи, а Лулабел отвърна: „Добре, и без това си тръгвах“. И се запъти към вратата на трапезарията, а аз, разбира се, я спрях. Казах й: „А, не, ти ще излезеш през задната врата, а не през предния вход с белите гости“. Нямах намерение „Дъщерите на американската революция“ да разбират за това. И заявих на онова нахално момиче, на чиято майка давахме по десет долара допълнително по Коледа, никога повече да не стъпва във фермата ни. И знаеш ли какво направи тя?

„Да“, мисля си аз, но не го показвам. Все още търся някакво оправдание за нея.

— Изплю се. В лицето ми. Негърка в дома ми, която се опитва да се прави на бяла!

Потръпвам. Кой би имал смелостта да се изплюе в лицето на майка ми?

— Казах на Константин онова момиче по-добре да не се вясва отново тук. Нито в Хотстак, нито в Мисисипи. Както и че няма да търпя тя да поддържа връзка с Лулабел, не и докато татко ти й плаща наема за къщата.

— Но Лулабел се е държала така. Не Константин.

— Ами ако тя беше останала? Нямаше да допусна това момиче да обикаля из Джаксън и да се държи като бяла, като в същото време е чернокожа, и да разправя на всички, че е присъствала на сбирката на „Дъщерите на американската революция“ в Лонглийф. Слава Богу, че никой не разбра за случилото се. Тя ме унижи в собствения ми дом, Юджиния. Пет минути по-рано Фиби Милър попълваше формуляра й за присъединяване към организацията.

— Константин не е виждала дъщеря си от двайсет години. Не можеш… да наредиш на някого да не се вижда с детето си.

Но майка се е увлякла в разказа си:

— А Константин си помисли, че ще успее да ме разубеди. „Госпожо Филън, моля ви, оставете я да остане у дома, повече няма да стъпи в тази част на града, не съм я виждала толкова отдавна“. А онази Лулабел заяви с ръка на хълбока: „Да, татко умрял, а мама била болна и не можела да ме гледа, когато съм била малка. Наложило се да ме даде за осиновяване. Не можете да ни разделите.“

Майка снижава глас. Вече говори напълно безизразно:

— Погледнах Константин и изпитах такъв срам заради нея. Първо да забременее, а после да излъже…

Гади ми се и ми става горещо. Искам разговорът ни вече да приключва. Майка присвива очи.

— Време ти е да научиш как стоят нещата в действителност, Юджиния. Боготвориш Константин твърде много. Винаги е било така — размахва тя пръст към мен. — Те не са като нормалните хора.

Не мога да я гледам. Затварям очи.

— И какво стана след това, майко?

— Попитах Константин кратко и ясно: „Това ли й каза? Така ли прикриваш грешките си?“. — Именно тази част от историята се надявах да не е вярна. — Казах истината на Лулабел. Казах й: „Баща ти не е умрял. Той ви напусна ден след като ти се роди. А майка ти не е боледувала и един ден през целия си живот. Остави те, защото си прекалено бяла. Тя не те искаше“.

— Защо не си я оставила да вярва на онова, което й е казала Константин? Константин много се е страхувала, че момичето няма да я хареса, затова й е наговорила тези неща.

— Защото Лулабел трябваше да знае истината. Трябваше да се върне в Чикаго, където й беше мястото.

Подпирам глава с ръцете си. Нищо в историята не я оправдава. Разбирам защо Ейбълийн не е искала да ми каже. Едно дете никога не бива да научава подобно нещо за собствената си майка.

— Изобщо не ми хрумна, че Константин ще замине за Илинойс с нея, Юджиния. Честно казано… съжалих, че си тръгва.

— Не си, майко — отвръщам аз.

Мисля си за Константин, която, след като е живяла петдесет години в провинцията, сега стои в мъничък апартамент в Чикаго. Колко ли самотна се е чувствала. Колко ли зле се е отразил студът там на коленете й.

— Наистина съжалявах. И макар да й забраних да ти пише, тя вероятно щеше да го направи, ако й беше останало още време.

— Още време ли?

— Константин почина, Скийтър. Изпратих й чек за рождения ден. На адреса на дъщеря й, който успях да намеря, но Лулабел… го върна. С един некролог.

— Константин… — извиквам аз. Искаше ми се да знаех. — Защо не ми каза, мамо?

Майка подсмърча и продължава да гледа право пред себе си. Избърсва бързо очите си.

— Защото знаех, че ще обвиниш мен, когато всъщност… вината не беше моя.

— Кога е починала? Колко време живя в Чикаго? — питам аз.

Майка придърпва легена до себе си и обвива ръка около него.

— Три седмици.

Ейбълийн отваря задната си врата и ме пуска да вляза. Мини седи на масата и разбърква кафето си. Щом ме вижда, дръпва ръкава си надолу, но аз зървам крайчеца на бял бинт върху ръката й. Тя изръмжава някакъв поздрав и пак се залавя с чашата си.

Тупвам ръкописа на масата.

— Ако го изпратя утре сутринта, ще има шест дни, за да пристигне. Може да успеем на косъм — усмихвам се изтощено.

— Божке, колко е голям. Гледай само колко страници — хили се Ейбълийн и сяда на табуретката си.

— Цели двеста шейсет и шест. — Сега просто… ще чакаме — казвам аз и трите се взираме в купчинката.

— Най-накрая — казва Мини и аз зървам по лицето й намек за не точно усмивка, а по-скоро удовлетворение.

В стаята настава тишина. Навън е тъмно. Пощата вече е затворена и затова донесох ръкописа, за да го покажа на Ейбълийн и Мини за последно, преди да го изпратя. Обикновено им нося само отделните глави.

— Ами ако разберат? — пита Ейбълийн тихичко.

Мини вдига очи от чашата си.

— Ами ако хората разберат, че Найсвил е Джаксън, или се досетят кой кой е?

— Няма да разберат — отвръща Мини. — Джаксън не е нищо особено. Има още десет хиляди града, същите като него.

От известно време не сме говорили за това и освен онова, което Уини каза за изтръгването на езиците, не сме обсъждали други последствия, освен че прислужниците може да бъдат уволнени. През последните осем месеца всички ние мислехме единствено за довършването на книгата.

— Мини, ти трябва да мислиш за децата си — казва Ейбълийн. — А Лирой… той, ако разбере…

Увереността в очите на Мини изчезва и погледът й започва да шари неспокойно.

— Лирой ще побеснее. Това е сигурно! — Тя пак подръпва ръкава си. — Ще побеснее, а после ще тъжи, ако белите хора ме спипат.

Дали не трябва да си намерим някое място, където да отидем… в случай че нещата тръгнат на зле? — пита Ейбълийн.

И двете се замислят, но поклащат глави.

— Не знам къде можем да отидем — казва Мини. — И вие може би трябва да помислите за това, госпожице Скийтър. И вие да отидете някъде — казва Ейбълийн.

— Не мога да оставя майка — казвам аз. Досега бях стояла права и сега се отпускам на един стол. — Ейбълийн, наистина ли мислиш, че биха ни… наранили? Искам да кажа, като в онези случаи във вестниците?

Ейбълийн ме поглежда объркано. Бърчи чело, сякаш нещо не сме се разбрали.

— Ще ни пребият. Ще дойдат тук с бейзболни бухалки. Може и да не ни убият, но…

— Но… кой точно ще го направи? Белите жени, за които писахме… не биха ни наранили. Нали? — питам аз.

— Не знаете ли? Белите мъже най-много обичат да „защитават“ белите жени в града си.

Побиват ме тръпки. Не се страхувам толкова за себе си, но какво причиних на Ейбълийн, на Мини. На Лувиния и Фей Бел и на още осем жени. Книгата лежи на масата. Идва ми да я мушна в чантата си и да я скрия. Вместо това обаче поглеждам Мини, защото по някаква причина си мисля, че тя единствена от нас разбира какво може да се случи в действителност. Тя обаче не ме поглежда. Замислила се е дълбоко. Прокарва палец напред-назад по устната си.

— Мини? Ти какво мислиш? — питам аз.

Мини не сваля очи от прозореца и кима на нещо, за което си мисли.

— Мисля, че ни трябва някаква застраховка.

— Няма да стане — отвръща Ейбълийн. — Не и за нас.

— Ами ако напишем в книгата за ужасното нещо? — пита Мини.

— Не можем, Мини — казва й Ейбълийн. — Така ще се издадем.

— Но ако го включим, тогава госпожа Хили няма да позволи на никой да разбере, че книгата е за Джаксън. Няма да иска никой да научи, че онази история е за нея. А ако някой започне да се досеща, тя ще го заблуди.

— Божке, Мини, това е прекалено рисковано. Никой не може да предвиди какво ще направи тази жена.

— Тази история я знаят само госпожа Хили и майка й — казва Мини. — И госпожа Силия, но тя и без това няма приятелки, на които да каже.

— Какво се е случило? — питам аз. — Наистина ли е толкова ужасно?

Ейбълийн ме поглежда. Повдига вежди.

— На кого ще си признае? — обръща се Мини към Ейбълийн. — Няма да иска и вие с госпожа Лийфолт да я разпознаете, Ейбълийн, защото след това остава само една крачка, докато се разчуе. Казвам ви, госпожа Хили е най-добрата защита, с която разполагаме.

Ейбълийн поклаща глава, после кима. После пак я поклаща. Ние я гледаме с очакване.

— Ако включим ужасното нещо в книгата и хората наистина разберат, че става дума за теб и госпожа Хили, тогава страшно ще загазиш — свива рамене Ейбълийн, — даже не мога да ти опиша колко.

— Е, просто ще трябва да поема този риск. Вече реших. Или ще го включите, или изобщо махнете моята история.

Ейбълийн и Мини не свалят очи една от друга. Не можем да извадим главата на Мини — с нея завършва книгата. Там се разказва какво е да те уволнят деветнайсет пъти в един и същ малък град. Какво е да се опитваш да сдържаш гнева си, но никога да не успяваш. Главата започва с правилата на майка й за работа при белите жени и завършва с напускането й от дома на госпожа Уолтърс. Искам да се изкажа, но си замълчавам. Накрая Ейбълийн въздъхва.

— Добре — поклаща тя глава. — Тогава май е по-добре да й разкажеш.

Мини ме поглежда с присвити очи. Вадя молив и бележник.

— Разказвам го само заради книгата. Да не си помислите, че споделям съкровени тайни.

— Ще приготвя още кафе — казва Ейбълийн.

На връщане към Лонглийф потръпвам, като се сетя за историята на Мини с пая. Не знам кое ще е по-безопасно — да я включим или да я оставим. Да не говорим, че ако не успея да я напиша навреме, за да изпратя ръкописа по пощата утре, ще закъснеем с още един ден и ще намалим шансовете си да се вместим в срока. Мога да си представя почервенялата от ярост Хили, омразата, която още изпитва към Мини. Познавам добре старата си приятелка. Ако ни разкрият, Хили ще е най-свирепият ни враг. А дори и да не ни разкрият, публикуването на историята с пая ще разяри Хили по невиждан досега начин. Но Мини е права — това е най-добрата ни застраховка. Озъртам се през рамо на всеки петдесет метра. Спазвам точно ограниченията в скоростта и се придържам към по-безлюдните пътища. В ушите ми отекват думите „Ще ни пребият.“

Пиша цяла нощ, правя физиономии на някои моменти от историята на Мини, пиша и през целия следващ ден. В четири часа следобед натъпквам ръкописа в една картонена кутия за писма. Опаковам бързо кутията с кафява амбалажна хартия. Обикновено отнема седем или осем дни, но този ръкопис ще трябва някак си да стигне до Ню Йорк за шест, за да го получат преди крайния срок. Въпреки страха си от полицията карам с превишена скорост до пощата, защото знам, че затваря в четири и половина, и се втурвам право на гишето. Не съм си лягала от две нощи. Косата ми буквално стърчи право нагоре.

Пощальонът ме поглежда слисано.

— Навън май е ветровито, а?

— Моля ви, можете ли да изпратите това днес? За Ню Йорк е.

Той поглежда адреса.

— Колата с извънградската поща вече замина, госпожо. Ще трябва да почака до сутринта.

Той удря пощенското клеймо, а аз си тръгвам към къщи. Още с влизането се запътвам към килера и се обаждам в кабинета на Илейн Щайн. Секретарката й ме свързва с нея и аз й казвам с пресипнал и уморен глас, че съм изпратила ръкописа днес.

— Последната среща на редакторите е след шест дни, Юджиния. Не само че ще трябва да пристигне дотогава, но и на мен ще ми е нужно време да го прочета. Бих казала, че вероятността е нищожна.

Нямам какво повече да кажа и просто промърморвам:

— Знам. Благодаря, че ми дадохте възможност. — А после добавям: — Весела Коледа, госпожо Щайн.

— Тук на този празник му казваме Ханука, но ви благодаря, госпожице Филън.

Глава 28

След като затварям телефона, излизам на задната веранда и се взирам в студената земя. Толкова съм уморена, че дори не съм забелязала колата на доктор Нийл. Сигурно е дошъл, докато съм била в пощата. Облягам се на парапета и го изчаквам да излезе от стаята на майка. През отворената входна врата виждам, че спалнята в дъното на коридора е затворена. Малко по-късно доктор Нийл внимателно затваря вратата след себе си и излиза на верандата. Застава до мен.

— Дадох й лекарство да успокои болката — казва той.

— Болката ли? Мама да не е повръщала тази сутрин?

Старият доктор Нийл ме поглежда с мътните си сини очи. Гледа ме продължително и изпитателно, сякаш се опитва да вземе някакво решение.

— Майка ти има рак, Юджиния. На стомаха.

Протягам ръка и се облягам на стената на къщата. Смаяна съм, но нима вече не се досещах?

— Тя не искаше да ти казва — поклаща той глава. — Но след като отказва да влезе в болница, трябва да знаеш. Следващите няколко месеца ще бъдат… много тежки. — Той повдига вежди. — И за нея, и за теб.

— Няколко месеца? Само толкова ли…? — Слагам ръка пред устата си, изпъшквам.

— Може би повече, може би по-малко, скъпа — поклаща глава той. — Като познавам майка ти обаче — хвърля той поглед към къщата, — тя ще се бори с тази болест със зъби и нокти.

Стоя замаяна и безмълвна.

— Можеш да ми се обаждаш по всяко време, Юджиния. И в кабинета, и у дома.

Влизам в къщата и отивам в стаята на майка. Татко седи на дивана до леглото с празен поглед. Майка седи изправена. Когато ме вижда, обръща очи.

— Е, предполагам, че ти е казал.

От брадичката ми капят сълзи. Хващам я за ръцете.

— Откога знаеш?

— От около два месеца.

— О, мамо.

— Престани, Юджиния, няма какво да се направи.

— Но какво мога да… не мога просто да седя и да гледам как… — дори не мога да го произнеса. Всички думи са прекалено страшни.

— Определено няма просто да седиш тук. Карлтън ще стане адвокат, а ти… — тя размахва пръст. — Не си и помисляй да се занемаряваш. Ще се обадя на Фани Мей в мига, в който успея да стигна до кухнята, и ще ти запазя часове за фризьор до 1975 г.

Отпускам се на дивана и татко ме прегръща. Облягам се на него и започвам да плача.

Коледната елха, която Джеймсо донесе преди седмица, съхне и всеки път, щом някой влезе в дневната, от нея се посипват иглички. До Коледа остават още шест дни, но никой не си прави труда да я полива. Под дървото стоят няколко подаръка, които майка купи и опакова още през юли — един за татко, който очевидно е официална вратовръзка за църква, нещо дребно и квадратно за Карлтън, тежка кутия за мен, в която подозирам, че има нова Библия. Сега, след като всички разбраха за рака, майка сякаш се освободи от нишките, които я държаха изправена. Конците на марионетката са отрязани и дори главата й изглежда клюмнала. Успява най-много да стане и да отиде до банята или да поседи на верандата за по няколко минути на ден. Следобед взимам пощата на майка — списание „Добра домакиня“, бюлетините на църквата, новините от Дъщерите на американската революция.

— Как си? — отмятам косата й назад, а тя затваря очи, сякаш усещането е прекрасно. Сега тя е детето, а аз майката.

— Добре съм.

Влиза Паскагула. Тя поставя поднос с бульон на масата. Майка немощно поклаща глава, когато тя излиза, и се взира с празен поглед към вратата.

— О, не — прави гримаса тя. — Не мога да ям.

— Не е нужно да ядеш сега, мамо. Може и по-късно.

— Сега с Паскагула просто не е същото, нали? — казва тя.

— Не, не е — отвръщам аз. Това е първият път, в който споменава Константин, след ужасния ни разговор.

— Казват, че добрата прислужница е като истинската любов — една-единствена през целия живот.

Кимвам и си мисля как трябва да отида и да запиша това, да го включа в книгата. Но разбира се, е твърде късно, защото вече изпратих ръкописа. Няма какво да направя, никой от нас вече не може да направи нищо, не ни остава друго, освен да чакаме. На Бъдни вечер е потискащо, дъждовно и топло. На всеки половин час татко идва от стаята на майка, поглежда през предния прозорец и пита: „Дойде ли си?“, дори и в стаята да няма никой. Тази вечер брат ми Карлтън трябва да пристигне от правния факултет на Университета на Луизиана и двамата с татко го чакаме с нетърпение. Майка цял ден повръща и получава спазми. Едва си държи очите отворени, но не може да заспи.

— Шарлот, трябва да те приемем в болницата — каза доктор Нийл онзи следобед. Не помня колко пъти повтори това през последната седмица. — Поне ми позволи да извикам сестрата, за да остане при теб.

— Чарлс Нийл — отвърна майка, без дори да надигне глава от дюшека, — няма да прекарам последните си дни в болница, нито пък ще превърна дома си в такава.

Доктор Нийл просто въздъхна, даде на татко някакво ново лекарство и му обясни как трябва майка да го взима.

— Но ще й помогне ли? — чух татко да шепне в коридора. — Ще й помогне ли да се почувства по-добре.

Доктор Нийл постави ръка на рамото на татко:

— Не, Карлтън.

В шест часа същата вечер Карлтън най-сетне паркира колата си пред къщата и влиза вътре.

— Здравей, Скийтър — прегръща ме той. Разчорлен е от пътуването, изглежда красив със синия си плетен колежански пуловер. Свежият въздух, който внесе със себе си, мирише приятно. Радвам се вкъщи да има още някой.

— Боже, защо е толкова горещо тук?

— На нея й е студено — казвам тихо аз. — Непрекъснато.

Отивам с него в спалнята. Щом го вижда, майка се надига, сяда в леглото и протяга тънките си ръце.

— О, Карлтън, ти се прибра.

Карлтън замръзва на място. После се навежда и я прегръща много внимателно. Поглежда през рамо към мен и виждам смаяното му изражение. Обръщам се. Покривам устата си с ръка, за да не се разплача, защото няма да мога да спра. Погледът на Карлтън ми казва повече, отколкото искам да знам. Когато Стюарт се отбива на Коледа, не го спирам, когато се опитва да ме целуне. Но му казвам:

— Позволявам ти това само защото майка ми умира.

— Юджиния — провиква се майка.

Нова година е и аз правя чай в кухнята. Коледа мина и тази сутрин Джеймсо изнесе елхата навън. Из къщата все още има разпилени иглички, но успях да прибера украсите и да ги върна обратно в килера. Уморих се и се изнервих, докато се опитвах да опаковам всяка играчка поотделно, както майка обича, за да са готови за следващата година. Не смея и да си помисля колко безполезно е това сега. Нямам вести от госпожа Щайн и дори не знам дали ръкописът е пристигнал навреме. Снощи не издържах и се обадих на Ейбълийн, за да й кажа, че нямам никакви новини, само заради облекчението да го споделя с някого.

— Все се сещам за още нещо, което можехме да включим — казва Ейбълийн.

— Трябва да си напомням, че вече го изпратихме.

— И аз също. Ще ти се обадя веднага щом разбера нещо.

Отивам в спалнята. Майка седи облегната на възглавниците. Установихме, че като седи изправена, повръща по-малко. Белият емайлиран леген е до нея.

— Здравей, мамо. Имаш ли нужда от нещо?

— Юджиния, не можеш да носиш тези панталони на новогодишното празненство у семейство Холбрук! — Когато примигва, майка задържа очите си затворени за миг. Изтощена е — скелет в бял пеньоар с нелепо шарени панделки и колосана дантела. Шията й се губи в яката като на четирийсеткилограмов лебед. Може да се храни само със сламка. Напълно е изгубила обонянието си. Но въпреки това може да надуши и от другата стая дали съм се облякла неподходящо.

— Те отложиха празненството, мамо. — Вероятно си спомня за празненството на Хили от миналата година. Доколкото разбрах от Стюарт, всички тържества са отменени заради смъртта на президента. Не че иначе щяха да ме поканят.

Тази вечер Стюарт ще дойде на гости и ще гледаме Дик Кларк по телевизията. Майка поставя малката си измършавяла ръка върху моята, под кожата прозират крехките й стави. Носех размера дрехи на майка, когато бях единайсетгодишна. Тя ме поглежда спокойно.

— Струва ми се, че трябва да включим тези панталони в списъка.

— Но те са удобни и топлят и…

Тя поклаща глава и затваря очи:

— Съжалявам, Скийтър. Вече не споря с нея.

— Добре — въздъхвам аз.

Майка изважда бележник изпод завивките, от невидим джоб, какъвто приши на всичките си дрехи, за да държи там хапчетата против гадене и носните кърпи. Малки диктаторски списъци. Макар да е толкова немощна, се изненадвам колко е стабилна ръката й, докато попълва списъка „Не обличай“: „Сиви, безформени, мъжки панталони.“ После се усмихва доволно. Звучи зловещо, но когато майка осъзна, че след като умре, вече няма да може да ми нарежда какво да обличам, тя измисли тази находчива посмъртна система. Мисли си, че никога няма да си купя нови неподходящи дрехи сама. Вероятно е права.

— Още ли не си повръщала? — питам аз, защото е четири часът, а майка изяде две купички бульон и днес още не й е прилошавало. Обикновено по това време вече е повръщала най-малко три пъти.

— Нито веднъж — казва тя, но после затваря очи и след секунда заспива.

На Нова година слизам долу, за да се захвана с шарения боб за късмет. Паскагула го накисна снощи и ми каза как да го сложа в тенджерата и да пусна котлона, а после да добавя и свинския джолан. В общи линии цялата работа се състои от две простички стъпки, но въпреки това всички изглеждат притеснени, че ще се въртя около печката. Помня как Константин винаги идваше на първи януари и ни приготвяше късметлийския боб, макар тогава да имаше почивен ден. Сготвяше цяла тенджера, но после поставяше в чиния само по едно бобче за всеки член от семейството и ни гледаше, докато не ги изядем. Тя беше суеверна. После измиваше съдовете и се прибираше у дома. Но Паскагула не предлага да дойде в почивния си ден и тъй като предполагам, че ще е със собственото си семейство, не я моля да идва.

Всички сме тъжни, че Карлтън трябваше да си замине тази сутрин. Радвах се, че брат ми беше тук и имаше с кого да говоря. Последните му думи, преди да ме прегърне и да тръгне обратно към университета, бяха:

— Гледай да не подпалиш цялата къща! — А после добави: — Ще се обадя утре, за да проверя как е.

След като изключвам котлона, излизам на верандата. Татко се е облегнал на парапета и премята в ръцете си памукови семена. Взира се в пустите полета, които ще засее чак след месец.

— Татко, ще дойдеш ли за обяд? — питам аз. — Бобът е готов.

Той се обръща и се усмихва леко, изтощено.

— Това лекарство, дето й го дадоха… — казва той с вперен в семената поглед. — Струва ми се, че й помага. Тя казва, че се чувства по-добре.

Поклащам невярващо глава. Не бива да се заблуждава така.

— От два дни не е повръщала…

— О, татко. Не… въпреки това… татко, въпреки това, ракът не е излекуван.

Но татко се взира с празен поглед и започвам да се чудя дали изобщо ме е чул.

— Знам, че има много по-приятни места, на които можеш да отидеш, Скийтър. — Очите му се насълзяват: — но не минава и ден, без да благодаря на Бог, че си тук до нея.

Кимвам гузно, защото той си мисли, че сама съм направила този избор. Прегръщам го и му казвам:

— И аз се радвам, че съм тук, татко.

Когато клубът пак отваря през първата седмица на януари, си обличам полата и грабвам ракетата. Минавам през снекбара, не обръщам внимание на Патси Джойнър, старата ми партньорка по тенис, която ме заряза, и другите три момичета, запалили цигари на черните железни маси. Те скупчват глави и започват да си шепнат, когато минавам. Ще пропусна срещата на женската организация тази вечер, както и всички срещи за в бъдеще. Предадох се и преди три дни изпратих писмо с оставката си.

Удрям топката за тенис в таблото и се старая с всички сили да не мисля за нищо. Напоследък забелязах, че се моля, макар никога да не съм била особено набожна. Забелязах, че шептя безкрайно дълги изречения на Бог, моля го майка да се почувства малко по-добре, умолявам го да получа добри новини за книгата, понякога го моля да ми подскаже какво да правя със Стюарт. Често се улавям, че съм започнала да се моля несъзнателно.

Когато се прибирам от клуба, доктор Нийл спира с колата си зад мен. Завеждам го в стаята на майка, където татко чака, и двамата затварят вратата. Крача напред-назад из коридора като дете. Разбирам защо татко се е хванал като удавник за сламка за тази последна надежда. Минаха четири дни, без майка да повръща зелени стомашни сокове. Всеки ден си изяжда овесената каша, че иска и допълнително. Когато доктор Нийл излиза, татко остава на стола до леглото, а аз изпращам лекаря до верандата.

— Тя каза ли ви, че се чувства по-добре? — питам аз.

Той кимва, но после поклаща глава.

— Няма смисъл да я водим на рентген. Твърде е слаба.

— Но тя може би се оправя, нали?

— И преди съм виждал подобни случаи, Юджиния. Понякога хората получават последен прилив на сили. Предполагам, че това е дар от Бог. За да могат да довършат делата си тук. Но това е всичко, не очаквай нищо повече.

— Но видяхте ли цвета на лицето й? Изглежда много по-добре, задържа храната…

Той поклаща глава.

— Просто бъдете до нея.

В първия петък на 1964 г. вече не мога да чакам. Разтягам кабела на телефона до килера. Майка заспа, след като изяде втора купичка овесена каша. Вратата й е отворена, за да я чуя, ако ме повика. — Кабинетът на Илейн Щайн.

— Здравейте, обажда се Юджиния Филън. Може ли да говоря с нея?

— Съжалявам, госпожице Филън, но госпожа Щайн не приема обаждания, свързани с подбора й на ръкописи.

— О, но поне… можете ли да ми кажете дали го е получила? Изпратих го точно преди крайния срок и…

— Един момент, моля. Настъпва тишина и след минута секретарката пак се обажда. — Мога да потвърдя, че сме получили пратката ви по време на празниците. Ще се свържем с вас, след като госпожа Щайн вземе решение. Благодарим ви за обаждането.

Чувам изщракване в другия край на линията.

Няколко вечери по-късно, след като цял следобед съм отговаряла на въпроси за рубриката на госпожа Мърна, със Стюарт седим в дневната. Радвам се, че той е тук и нарушава за малко мъртвешката тишина в къщата. Седим мълчаливо и гледаме телевизия. Пускат реклама на цигари „Терътън“ — едно от момичетата с цигара в ръка има синина под окото: „Ние, почитателите на цигари «Терътън», по-скоро ще се сбием, отколкото да сменим марката!“ Със Стюарт вече се виждаме веднъж седмично. Ходихме на кино след Коледа и веднъж на вечеря в града, но обикновено той идва у дома, защото не искам да оставям майка сама. Той се държи колебливо с мен, някак си почтително плахо. В очите му съзирам търпение, което успокоява паниката, която изпитвах преди. Не говорим за сериозни неща. Той ми разказва истории от лятото си в колежа, през което е работил на нефтени платформи в Мексиканския залив. Къпели се със солена вода. Океанът бил прозрачносин и се виждало чак дъното. Останалите мъже вършели тази изнурителна работа, за да хранят семействата си, а Стюарт — богато хлапе с богати родители, щял да се върне после в колежа. Сподели ми, че тогава за пръв път му се наложило да върши тежка работа. — Доволен съм, че тогава работих на онази платформа. Сега не бих могъл да го направя пак — рече той, все едно оттогава е минала цяла вечност. Изглежда ми по-стар отпреди. — Защо не би могъл да го направиш сега? — попитах аз, защото и аз самата мисля за бъдещето си. Обичам да слушам какви възможности имат другите. Той сбърчи чело: — Защото не мога да те оставя. Опитах се да не му обръщам внимание, защото се страхувах да си призная колко ми е приятно да чуя това. Рекламите свършват и започват новините. Във Виетнам има сражения. Изглежда, според репортера всичко ще приключи бързо. След известно мълчание Стюарт се обръща към мен: — Виж, не исках да повдигам този въпрос по-рано, но… чувам какво говорят хората из града. За теб. Не ме интересува. Исках само да знаеш това. Първата ми мисъл е „книгата“. Чул е нещо. Заставам нащрек.

— Какво си чул?

— Нали се сещаш. За номера, който си спретнала на Хили. Отпускам се малко, но не напълно. Не съм говорила за това с никого, освен със самата Хили. Чудя се дали тя не е изпълнила заплахата си да му се обади.

— Разбирам как хората възприемат тази случка, защо мислят, че се занимаваш с разни либерални бъркотии.

— Откъде знаеш с какво се занимавам? — Познавам те, Скийтър — казва той меко. — Прекалено умна си, за да се забъркаш в нещо подобно. И им го казах. Кимвам, опитвам се да се усмихна. Макар да си мисли, че ме „познава“, няма как да не ми стане приятно, че някой си е направил труда да се застъпи за мен. — Не е нужно да повдигаме пак този въпрос — казва той. — Просто исках да знаеш. Това е всичко.

В събота вечерта пожелавам лека нощ на майка. Облякла съм дълго палто, за да не види какво нося отдолу. Не включвам лампата, за да не ми направи забележка за прическата. В здравословното й състояние няма съществена промяна. Не изглежда да се влошава — не е започнала пак да повръща, — но кожата й още е сивкавобяла. Косата й започва да пада. Хващам ръцете й, погалвам я по бузата.

— Татко, ще ми се обадиш в ресторанта, ако имаш нужда от мен, нали? — Да, Скийтър. Отиди да се разведриш. Качвам се в колата на Стюарт и той ме води на вечеря в „Робърт Лий“. Ресторантът е пълен с вечерни рокли, червени рози, потракване на сребърни прибори. Във въздуха се долавя вълнение, усещането, че всичко пак потръгва нормално след смъртта на президента Кенеди. 1964 г. е, нова година, ново начало. От околните маси непрекъснато ни хвърлят погледи.

— Изглеждаш… различна — казва Стюарт. Виждам, че цяла вечер иска да каже това и изглежда по-скоро объркан, отколкото впечатлен. — Тази рокля е толкова… къса. Кимвам и отмятам коса. Както преди ми я отмяташе той. Тази сутрин казах на майка, че ще ходя по магазините. Тя обаче изглеждаше толкова уморена и аз бързо размислих: — Може би не бива да излизам. Но вече бях изрекла думите. Майка ме накара да й занеса чековата книжка. Когато се върнах, тя откъсна непопълнен чек и ми връчи банкнота от сто долара, която извади сгъната от страничното отделение на портмонето си. Като че ли само думата „магазини“ я накара да се почувства по-добре.

— Недей да жалиш средства. И никакви памучни панталони! Помоли госпожа Лавол непременно да ти помогне — майка облегна глава на възглавницата. — Тя знае как трябва да се обличат младите момичета.

Но аз не можех да понеса мисълта за сбръчканите ръце на госпожа Лавол по тялото ми, за разнасящия се от нея мирис на кафе и нафталин. Минах през центъра на града, излязох на магистрала 51 и тръгнах към Ню Орлиънс. Карах, обзета от угризения, че оставям майка за толкова дълго, тъй като знаех, че доктор Нийл трябваше да дойде следобед и татко ще остане у дома с нея цял ден.

Три часа по-късно влязох в универсалния магазин „Мезон Бланш“ на улица „Канал“. Бях ходила там безброй пъти с майка и два пъти с Елизабет и Хили, но останах като хипнотизирана от белите мраморни подове, километричните редове от шапки и ръкавици, напудрените жени, които изглеждаха толкова щастливи, толкова здрави. Преди дори да се обърна към някого за помощ, един слаб мъж каза:

— Последвайте ме, на горния етаж има всичко, от което се нуждаете. — И ме качи с един асансьор до третия етаж в зала с надпис „Модерно дамско облекло“.

— Какво е това? — попитах аз. Вътре имаше десетина жени, звучеше рокендрол, разнасяха се чаши с шампанско под ярките лампи.

— Емилио Пучи, скъпи, най-накрая!

— Той се отдръпна от мен и каза:

— Не сте ли тук за ревюто? Имате покана, нали?

— Хм, някъде тук е — казах аз, но той загуби интерес, докато аз се правех, че търся поканата в чантата си. Навсякъде около мен имаше дрехи, които сякаш бяха пуснали корени и бяха разцъфнали върху закачалките. Помислих си за госпожа Лавол и ме напуши смях. Тук нямаше костюми с шарките на великденски яйца. Цветя! Едри ярки райета! И рокли, които разкриваха няколко сантиметра от бедрото! Всичко беше нажежено, прекрасно и зашеметяващо. Този Емилио Пучи сигурно бърка в контакта всяка сутрин. С празния чек си купих толкова дрехи, че напълних задната седалка на кадилака. След това на улица „Магъзин“ платих четирийсет и пет долара, за да ми изсветлят, подстрижат и изправят косата. През зимата беше пораснала доста и бе добила цвят на мръсна съдомиялна. В четири часа вече минавах по моста над езерото Пончартрен, по радиото звучеше група на име Ролинг Стоунс, а вятърът развяваше лъскавата ми права коса и си помислих: „Тази вечер ще сваля бронята и ще се наслаждавам на компанията на Стюарт както преди.“

Със Стюарт хапваме от телешкото филе „Шатобриан“, усмихваме се, говорим си. Той поглежда към другите маси, казва по нещо за хората, които познава. Но никой не идва да ни поздрави.

— За новото начало! — казва Стюарт и вдига чашата си с бърбън.

Кимвам и някак си ми се иска да му кажа, че всяко начало е ново. Но вместо това се усмихвам и му казвам наздраве с втората си чаша вино. Алкохолът никога не ми е харесвал. До днес. След вечеря излизаме във фоайето и виждаме сенатор и госпожа Уитуърт на една маса в бара. Около тях са се скупчили хора — пият и разговарят. Стюарт ми беше казал малко по-рано, че са в града за събота и неделя, първото им прибиране, откакто се преместиха във Вашингтон.

— Стюарт, родителите ти са тук. Да отидем ли да ги поздравим?

Но Стюарт ме побутва към вратата и буквално ме изтиква навън.

— Не искам майка да те вижда с тази къса рокля — казва той. — Повярвай ми, стои ти страхотно, но… — Той поглежда надолу към подгъва. — Може би не беше най-добрият избор за тази вечер.

По пътя към къщи си спомням как Елизабет попипваше ролките си, уплашена, че групата по бридж ще ме види. Защо винаги някой като че ли се срамува от мен? Стигаме в Лонглийф в единайсет часа. Приглаждам роклята си и си мисля, че Стюарт е прав. Прекалено къса е. Лампите в спалнята на родителите ми са угасени и двамата сядаме на дивана. Потърквам очи и се прозявам. Когато ги отварям, той държи в ръката си пръстен.

— Боже Господи!

— Щях да го направя в ресторанта, но… — усмихва се Стюарт. — Тук е по-добре.

Докосвам пръстена. Студен и прекрасен е. От двете страни на диаманта има инкрустирани по три рубина. Вдигам очи към него и изведнъж ми става много горещо. Свалям преметнатия през раменете си пуловер. Усмихвам се и в същото време ми идва да се разплача.

— Трябва да ти кажа нещо, Стюарт — изтърсвам аз. — Обещаваш ли да не казваш на никого?

Той ме поглежда и се разсмива.

— Чакай малко, „да“ ли каза?

— Да, но… — първо трябва да проверя нещо. — Може ли просто първо да ми дадеш дума?

Той въздъхва и изглежда разочарован, че развалям мига.

— Разбира се, имаш думата ми.

Слисана съм от предложението му, но полагам всички усилия да му обясня. Без да откъсвам поглед от очите му, излагам фактите и подробностите, които мога да споделя за книгата и онова, с което се занимавам през последната година. Не споменавам ничие име и се чудя как ли ще реагира той, защото усещам, че последиците няма да са много приятни. Макар той да ми предлага да стане мой съпруг, не го познавам достатъчно, за да му се доверя напълно.

— За това ли пишеше през последните дванайсет месеца? А не… за Иисус Христос?

— Не, Стюарт. Не пишех за… Иисус.

Когато му разказвам как Хили намери законите на Джим Кроу в чантата ми, Стюарт ме зяпва и виждам, че съм потвърдила нещо, което Хили вече му е казала за мен — нещо, на което е бил достатъчно наивен да не повярва.

— Онова, което говорят хората… Казах им, че напълно грешат. Но са били… прави.

Докато му разказвам как чернокожите прислужници бяха минали покрай мен след груповата молитва, изпитвам гордост. Той свежда очи към празната си чаша от бърбън. После му казвам, че ръкописът вече е изпратен в Ню Йорк. Че ако решат да го публикуват, ще излезе вероятно след осем месеца или малко по-рано. Горе-долу по времето, когато един годеж би завършил със сватба, мисля си аз.

— От анонимен автор е — продължавам аз, — но с Хили наоколо въпреки това има голяма вероятност да се разбере, че съм аз.

Но той не кимва, нито прибира косата ми зад ухото, а пръстенът на баба му стои на кадифения диван на майка като някаква нелепа метафора. И двамата мълчим. Той дори не ме поглежда в очите. Взира се на пет сантиметра отдясно на лицето ми. След минута казва:

— Просто… не разбирам защо би направила подобно нещо. Защо изобщо… се интересуваш от това, Скийтър?

Настръхвам, поглеждам към острия и лъскав пръстен.

— Не исках… да прозвучи така — започва пак той. — Исках да кажа, че тук всичко си е наред. Защо искаш да създадеш проблеми?

По гласа му разбирам, че наистина иска да му отговоря. Но как да му обясня? Стюарт е добър човек. Макар да знам, че постъпих правилно, разбирам объркването и съмнението му.

— Не искам да създавам проблеми, Стюарт. Проблемите вече съществуват.

Но явно не това е отговорът, който той иска да чуе.

— Изобщо не те познавам.

Свеждам очи, като си спомня как само преди няколко минути си помислих същото за него.

— Предполагам, че имаме цял живот да се опознаем — казвам аз и се опитвам да се усмихна.

— Мисля, че… не мога да се оженя за някого, когото не познавам.

Поемам си дъх. Отварям уста, но известно време не мога да кажа нищо.

— Трябваше да ти кажа — казвам по-скоро на себе си, отколкото на него. — Трябваше да знаеш.

Той ме изучава с поглед няколко секунди.

— Дадох ти дума. Няма да кажа на никого — заявява той и аз му вярвам.

Стюарт може да е всякакъв, но не е лъжец. Той става. Поглежда ме за последен път. После взима пръстена и си тръгва. Същата вечер, след като Стюарт си тръгва, аз обикалям от стая в стая с пресъхнала уста, студено ми е. Когато Стюарт ме напусна първия път, се молех за студ. И сега го получавам.

В полунощ чувам майка да ме вика от спалнята.

— Юджиния, ти ли си?

Тръгвам по коридора. През полуотворената врата виждам, че майка седи в леглото с колосаната си бяла нощница. Косата й е спусната по раменете. Смаяна съм колко красива изглежда. Лампата на задната веранда е включена и образува ореол около цялото й тяло. Тя се усмихва и виждам, че е още със зъбните протези, които доктор Саймън й направи, когато зъбите й започнаха да се развалят от стомашните киселини. Усмивката й е по-бяла дори от снимките от конкурса за красота от девическите й години.

— Мамо, какво да ти донеса? Лошо ли ти е?

— Ела тук, Юджиния. Искам да ти кажа нещо.

Приближавам се тихо. До нея татко спи, увит като пашкул. И си мисля, че мога да й представя една по-хубава версия за случилото се тази вечер. Знаем, че остава много малко време. Мога да я зарадвам през последните й дни, като се преструвам, че ще има сватба.

— И аз имам да ти кажа нещо — казвам й аз.

— Нима? Кажи ти първа.

— Стюарт ми предложи брак — отвръщам с фалшива усмивка. А после изпадам в паника, защото се сещам, че ще поиска да види пръстена.

— Знам — казва тя.

— Знаеш ли? Тя кимва:

— Разбира се. Преди две седмици той дойде и поиска ръката ти от нас с баща ти.

Преди две седмици? Едва не се разсмивам. Разбира се, че майка първа ще разбере нещо толкова важно. Доволна съм, че е разполагала с достатъчно време да се порадва на новината.

— И аз искам да ти кажа нещо — продължава тя.

Сиянието около майка е неземно, фосфоресциращо. От лампата на верандата е, но се чудя защо преди не съм го забелязвала. Тя хваща дланта ми във въздуха със здравата хватка на майка, която държи ръката на току-що сгодената си дъщеря. Татко се размърдва, а после сяда в леглото.

— Какво има? — пита със затаен дъх той. — Лошо ли ти е?

— Не, Карлтън. Добре съм. Нали ти казах. Той кимва унесено, затваря очи и заспива още преди да е положил глава на възглавницата.

— Каква е твоята новина, мамо?

— С татко ти говорихме надълго и нашироко и взехме решение.

— О, Боже — въздъхвам аз. Представям си как го е обяснила на Стюарт, когато е поискал ръката ми. — За попечителския фонд ли?

— Не, не е това — отвръща тя, а аз си мисля: „Тогава сигурно е нещо за сватбата.“

Изведнъж ме пробожда тъга, че майка няма да може да организира сватбата ми, не само защото ще е мъртва, а и защото няма да има сватба. И въпреки това изпитвам ужасяващо облекчение, че няма да се налага да й обяснявам.

— Знам, че си забелязала, че се чувствам по-добре през последните няколко седмици — казва тя. — И знам, че според доктор Нийл това е някакъв последен прилив на сили, някаква глупава… — Тя започва да кашля и слабото й тяло се превива като раковина. Подавам й кърпичка, а тя се мръщи и попива устата си. — Но както ти казах, взех решение.

Кимвам и я слушам със също толкова затаен дъх, колкото баща ми преди малко.

— Реших да не умирам.

— О, мамо. Боже, моля те…

— Твърде късно е — казва тя и махва с ръка. — Взех решение и точка по въпроса.

Тя плъзга дланите си една в друга, все едно изхвърля рака. Гледам я как седи изправена и порядъчна с нощницата си, с ореола от светлина, сияещ около косата й, и няма как да не обърна очи с досада. Колко глупаво от моя страна. Разбира се, че майка ще се инати и по повод смъртта си, както за всяко друго нещо в живота си.

Датата е 18-и януари 1964 г., петък. Облякла съм черната си рокля с обло деколте. Ноктите ми са изгризани. Струва ми се, че ще помня всяка подробност от този ден така, както хората казват, че помнят какъв сандвич са яли или коя песен е звучала по радиото, когато са разбрали, че Кенеди е мъртъв. Влизам във вече така познатото ми място — кухнята на Ейбълийн. Навън е тъмно и светлината от жълтата електрическа крушка ме заслепява. Поглеждам Мини и тя поглежда към мен. Ейбълийн застава между нас като преграда.

— „Харпър & Роу“ — казвам им аз — ще я издадат!

Настъпва пълна тишина. Дори мухите спират да бръмчат.

— Шегувате се — казва Мини.

— Говорих с нея днес следобед.

Ейбълийн надава вик, какъвто никога преди не съм чувала от устата й.

— Божке, не мога да повярвам! — провиква се тя, а после следват прегръдките.

Прегръщаме се аз и Ейбълийн, после Мини и Ейбълийн. Мен Мини само ме поглежда.

— Сядайте! — казва Ейбълийн. — Кажете какво ви рече? Какво ще правим сега? Божке, даже кафе не съм направила!

Сядаме и те двете се взират напрегнато в мен. Очите на Ейбълийн са разширени. Четири часа стоях вкъщи и обмислях новината. Госпожа Щайн ми заяви ясно, че сделката е малка. Да не очаквам почти нищо. Чувствам се задължена да съобщя това на Ейбълийн, за да не се разочарова после. Дори аз самата още не знам как да реагирам на новината.

— Тя каза да не се вълнуваме прекалено. Каза, че книгата ще излезе в изключително малък тираж.

Очаквам Ейбълийн да се намръщи, но тя се кикоти. Опитва се да прикрие уста с ръка.

— Вероятно ще излезе само в няколко хиляди броя.

Ейбълийн притиска по-силно ръка върху устните си.

— Госпожа Щайн каза, че това е… жалък тираж.

Лицето на Ейбълийн става по-тъмно. Тя продължава да се кикоти в шепа. Явно не разбира какво й говоря.

— И каза, че авансът е един от най-малките, които някога е виждала… — Опитвам се да остана сериозна, но не мога, защото виждам, че Ейбълийн ще избухне в смях. Очите й се насълзяват.

— Колко… малък? — пита тя, още прикрила уста с ръка.

— Осемстотин долара — отвръщам аз. — Разделени на тринайсет.

Ейбълийн избухва в силен смях. Не се сдържам и се разсмивам с нея. Но няма никаква логика. Няколко хиляди екземпляра и по 61,50 долара на човек? По лицето на Ейбълийн вече се стичат сълзи и накрая тя просто отпуска ръка на масата.

— Не знам защо се смея. Просто изведнъж ми се стори толкова смешно.

Мини обръща очи с досада.

— Знаех си, че и двете сте луди.

Опитвам с всички сили да им разкажа подробностите. И аз не се държах много по-адекватно по телефона с госпожа Щайн. Тя звучеше толкова сериозно, почти незаинтересовано. А какво направих аз? Запазих ли сериозен тон и зададох ли уместни въпроси? Благодарих ли й, че се е заела с подобна рискована тема? Не. Вместо да се смея, аз започнах да говоря несвързано и се разплаках като дете, на което му бият ваксина срещу детски паралич.

— Успокойте се, госпожице Филън — каза тя, — книгата няма да се превърне в бестселър. — Но аз просто продължавах да плача, докато тя ми съобщаваше подробностите. — Предлагаме ви само четиристотин долара аванс и още четиристотин, когато книгата стане готова… слушате ли ме?

— Д-да, госпожо. — А и ръкописът се нуждае от редактиране. Главата на Сара е в най-добър вид — беше казала тя и аз предадох думите й на Ейбълийн, която се кикотеше и пуфтеше.

Ейбълийн подсмърча, избърсва очи и се усмихва. Най-накрая се успокояваме и отпиваме от кафето, което се наложи Мини да стане и да ни приготви.

— Много й е харесала и главата на Гертруд — казвам на Мини. Взимам листа и прочитам цитата, който си бях записала, за да не забравя: — „Гертруд е кошмарът на всяка бяла южнячка. Великолепна е.“

За миг Мини дори ме поглежда в очите. По лицето й плъзва детинска усмивка.

— Рекла е това? За мен?

Ейбълийн се засмива.

— Все едно те е познала от осемстотин километра.

— Каза, че книгата ще излезе най-рано след шест месеца. Някъде през август.

Нищо от онова, което казах, не помрачава усмивката на Ейбълийн. И трябва да призная, че съм благодарна. Знаех, че ще се развълнува, но се страхувах, че може и малко да се разочарова. Като я видях, осъзнах, че и аз изобщо не съм разочарована. Просто съм щастлива. Разговаряме, пием кафе и чай още няколко минути, докато не поглеждам часовника си.

— Казах на татко, че ще се прибера след час. — Баща ми е у дома с майка. Поех риска и оставих телефонния номер на Ейбълийн за всеки случай, и му казах, че отивам на гости на приятелката си Сара. Те и двете ме изпращат до вратата, което е ново за Мини. Казвам на Ейбълийн, че ще й се обадя веднага щом получа по пощата бележките на госпожа Щайн.

— Значи след шест месеца най-накрая ще разберем какво ще стане — казва Мини, — било то добро, лошо или пък нищо.

— Може и да не се случи нищо — отвръщам аз и се чудя дали изобщо някой ще си купи книгата.

— Е, аз разчитам, че ще се случи нещо хубаво — казва Ейбълийн.

Мини скръства ръце на гърдите си.

— Аз тогава е най-добре да заложа на лошото. Все някой трябва да го направи.

Мини не изглежда притеснена дали книгата ще се продава. Изглежда разтревожена какво ще се случи, когато жените от Джаксън прочетат какво сме написали за тях.

Ейбълийн

Глава 29

Жегата се е просмукала навсякъде. От седмица е трийсет и осем градуса и деветдесет и девет процента влажност на въздуха. Ако стане още малко по-влажно, направо ще почнем да плуваме. Чаршафите ми на простора не искат да изсъхнат, входната ми врата така се е подула от влагата, че не се затваря. Да не говорим, че не успявам да разбия белтъците на сняг. Дори перуката ми за църква започна да се къдри. Тази сутрин не успявам да си обуя чорапите. Краката ми са прекалено подути. Е, може би ще трябва да си ги обуя, когато отида у госпожа Лийфолт, където има климатик. Жегите трябва да са рекордни, защото прислужвам на бели хора от четирийсет и една години, а сега за пръв път ми се случва да отида на работа, без да съм си обула чорапи. Но в къщата на госпожа Лийфолт е по-топло, отколкото у дома.

— Ейбълийн, сложи чая да се вари и… избърши веднага чиниите за салата…

Днес дори не е влизала в кухнята. В дневната е и си е придърпала стола до вентилатора на стената, а немощната струя на климатика развява комбинезона й. Само това носи в момента — комбинезон и обеци. Прислужвала съм на бели жени, които излизат от спалнята дибидюс голи, но госпожа Лийфолт не прави така. От време на време моторът на климатика прави „фиууу“, все едно се предава. Госпожа Лийфолт вече два пъти звъня на майстора и той рече, че ще дойде, но още го няма. Твърде горещо е.

— И не забравяй, че… сребърният… кажи го де… прибор за сервиране на корнишони е в…

Но тя млъква, преди да довърши изречението, като че ли й е прекалено горещо дори да ми даде нареждания. А по това се познава, че жегата наистина е адска. Като че ли всички в града са се изпокрили от горещината. Ако излезете на улицата, там всичко е неподвижно, странно, точно както преди да удари торнадо. Или пък просто аз съм нервна заради книгата. Излиза в петък.

— Дали не трябва да отмените играта на бридж? — питам я от кухнята. Преместиха сбирките на групата по бридж в понеделник и дамите ще пристигнат след двайсет минути.

— Не, всичко вече е… приготвено — отвръща тя, но знам, че не мисли като хората.

— Пак ще се опитам да разбия сметаната. После трябва да отида до гаража. Да си обуя чорапите.

— О, не се притеснявай за това, Ейбълийн, твърде горещо е за чорапи. — Госпожа Лийфолт най-накрая се отлепва от вентилатора и се дотътря в кухнята с ветрило от китайския ресторант в ръка. — Боже, в кухнята трябва да е с десет градуса по-горещо, отколкото в трапезарията!

— Ще изключа фурната след минутка. Децата излязоха да играят отзад.

Госпожа Лийфолт поглежда през прозореца как децата си играят при пръскачката. Мей Мобли е само по гащички, Рос — аз му викам малкото човече — е по пелена. Още няма и годинка, а вече ходи като голямо момче. Дори не пълзя, направо проходи.

— Не разбирам как издържат навън — казва госпожа Лийфолт.

Мей Мобли обича да играе с братчето си и да се грижи за него, като че ли му е майка. Но вече не си стои вкъщи с нас по цял ден. Малкото ми момиченце ходи в забавачката на баптисткото училище „Броудмор“ всяка сутрин. Днес обаче е Денят на труда, почивен ден за останалите хора по света, и тя не е на училище. И аз съм доволна. Не знам колко време ми остава с нея.

— Виж ги само — казва госпожа Лийфолт и аз отивам до нея на прозореца. Пръскачката хвърля капчици чак до върховете на дърветата и прави дъги. Мей Мобли е хванала малкото човече за ръце и двамата стоят под пръските със затворени очи, все едно ги кръщават. — Невероятни са — въздъхва тя, като че ли чак сега го забелязва.

— Така си е — отвръщам аз и ми се струва, че с госпожа Лийфолт изпитваме някакъв миг на близост, докато гледаме децата, които и двете обичаме. Чудя се дали нещата не са се променили малко. Все пак е 1964 г. В закусвалня „Улуъртс“ в центъра пускат негрите да седят на масите. Свива ми се сърцето, докато се чудя дали не съм отишла твърде далеч. Защото, след като книгата излезе, а хората разберат кои сме, вероятно никога повече няма да видя тези деца. Ами ако нямам възможност дори да се сбогувам с Мей Мобли и да й кажа за последно, че е добре момиче? А малкото човече? Кой ще му разкаже историята за зеления Марс Лутър Кинг? Премислила съм това повече от двайсет пъти. Но днес вече започва да ми се струва реално. Докосвам черчевето на прозореца, все едно докосвам тях. Ако тя разбере… ох, колко ще ми липсват тези деца.

Поглеждам към госпожа Лийфолт и виждам, че е вперила очи в босите ми крака. Сигурно й е любопитно. Обзалагам се, че досега не е виждала боси черни крака. Но в следващия миг виждам, че се мръщи. Гледа Мей Мобли с предишния ненавистен намръщен поглед. Малката цялата се е оплескала с кал и трева. Сега украсява и брат си, все едно е прасенце в кочина и аз пак виждам старото отвращение, което госпожа Лийфолт изпитва към собствената си дъщеря. Не към малкото човече, а само към Мей Мобли. Пази си го специално за нея.

— Тя съсипва двора! — казва госпожа Лийфолт.

— Ще отида да ги прибера. Ще се погрижа…

— Не можеш да сервираш така с… с… голи крака!

— Казах ви, че…

— Хили ще е тук след пет минути, а виж каква бъркотия направи тя! — изписква госпожата.

Предполагам, че Мей Мобли я е чула през прозореца, защото е замръзнала на място и ни гледа. Усмивката й се стопява. След секунда малката бавно започва да бърше калта от лицето си. Слагам си престилка, защото ще трябва да измия децата с маркуча. После трябва да отида в гаража и да си обуя чорапи. Книгата излиза след четири дни. Нито минута по-рано. Напоследък всички живеем в очакване. Аз, Мини, госпожица Скийтър, всички прислужници, чиито истории са в книгата. Имам чувството, че през последните седем месеца чакаме някаква невидима тенджера с вода да заври. Към третия месец чакане просто престанахме да говорим за това. Защото се вълнувахме твърде много. Но през последните две седмици у мен се преплитат скрита радост и таен ужас, заради което лъскам подовете още по-бавно, а прането на бельо ми се струва като тичане по стръмен хълм. Гладенето на плисетата отнема цяла вечност, но какво да направи човек? Убедени сме, че в началото за книгата няма да се говори. Точно както госпожа Щайн рече на госпожица Скийтър — че книгата няма да стане бестселър и да нямаме големи очаквания.

Госпожица Скийтър казва, че хората може би не подозират нищо, че повечето южняци са „репресирани“. Че дори да усетят нещо, може да не обелят и дума. Ще спотайват дъх и ще чакат всичко да премине, да се разнесе из въздуха. Мини рече:

— Надявам се да спотайва дъх, докато не избухне над целия окръг Хиндс. — Тя има предвид госпожа Хили. Ще ми се Мини да си пожелаваше някаква промяна към по-добро, но Мини си е Мини, непрекъснато.

— Искаш ли закуска, малката? — питам Мей Мобли, когато тя се прибира от училище в четвъртък. Колко е пораснала! Вече е на четири години. Висока е за възрастта си — повечето хора я мислят за пет или шестгодишна. Колкото и да е кльощава майка й, Мей Мобли още е тантуреста. А и косата й не изглежда много добре. Реши да се подстриже сама с ножиците за картон и си представяте какво се получи. Наложи се госпожа Лийфолт да я заведе във фризьорския салон за възрастни, но и там не успяха да направят кой знае какво. Косата й още е къса от едната страна, а отпред почти няма. Приготвям й нещо нискокалорично, защото госпожа Лийфолт ми позволява да й давам само такава храна. Сухари и риба тон или желе, но без сметана. — Какво научи днес? — питам я аз, въпреки че не ходи на истинско училище, а на детска градина. Онзи ден, когато я попитах, тя отвърна:

— За пилигримите. Те дошли тук и не успели да посадят нищо, затова изяли индианците.

Знам, разбира се, че пилигримите не са изяли индианците. Но не това е въпросът. Важното е, че виждам какво влиза в главите на тези деца. Всяка седмица тя все още има урок с Ейбълийн — тайната й история. Когато малкото човече порасне достатъчно, че да слуша, ще му разказвам и на него. Ако тогава още работя тук, разбира се. Но ми се струва, че с малкото човече няма да е същото. Той ме обича, но е див като животинче. Идва и ме прегръща силно за коленете, а после изчезва нанякъде. Но дори да нямам възможност да му разказвам, не ми е много жал. Знам обаче, че съм поставила началото и момченцето, макар още да не може да говори, слуша всичко, което Мей Мобли казва. Днес, когато я попитах какво е научила, Мей Мобли каза с нацупени устни:

— Нищо.

— Харесва ли ти учителката? — попитах я аз.

— Хубава е.

— Добре. И ти си хубава.

— Ти защо си чернокожа, Ейбълийн?

Този въпрос са ми го задавали и някои от другите бели деца. Преди просто се засмивах, но на нея искам да й обясня както трябва.

— Защото Бог ме е направил чернокожа — казах й аз. — По никаква друга причина.

— Госпожица Тейлър казва, че чернокожите деца не могат да ходят в моето училище, защото не са достатъчно умни.

Тогава заобиколих масата. Вдигнах брадичката й и пригладих щръкналата й коса.

— Мислиш ли, че аз съм глупава?

— Не — прошепна тя настойчиво, все едно искаше да покаже, че наистина го вярва. Изглежда, съжаляваше, че изобщо го беше казала.

— И какво ти говори това за госпожица Тейлър?

Тя примигна, за да видя, че ме слуша внимателно.

— Означава, че госпожица Тейлър невинаги е права — казах й аз.

Тя обгърна врата ми с ръце и отвърна:

— Ти си по-права от госпожица Тейлър!

Това ме срази. Чашата ми преля. Досега не бях чувала подобни думи.

В четири часа същия следобед вървя колкото мога по-бързо от автобусната спирка към Църквата на агнеца. Изчаквам вътре, загледана през прозореца. След около десет минути барабанене по черчевето на прозореца с притаен дъх, виждам колата да паркира. Бялата дама излиза и аз присвивам очи. Тази жена прилича на онези хипита, дето ги дават по телевизията у госпожа Лийфолт. Носи къса бяла рокля и сандали. Косата й е дълга и не е фризирана. От тежестта къдриците са се изпънали. Засмивам се в шепа и ми се ще да можех да изтичам навън и да я прегърна. Не съм виждала лично госпожица Скийтър от шест месеца, откакто приключихме с поправките на госпожа Щайн и изпратихме окончателния ръкопис.

Госпожица Скийтър вади голяма кафява кутия от задната седалка и я занася до входа на църквата, все едно оставя стари дрехи. Спира за миг и поглежда към вратата, но после се качва в колата и потегля. Съжалявам, че трябваше да я донесе така, но не искахме да се издъним още преди да се е започнало. След като тя си тръгва, аз изтичвам навън, прибирам кутията, изваждам един екземпляр и просто се взирам в него. Дори не се опитвам да сдържа сълзите си. Това е най-хубавата книга, която съм виждала. Корицата е светлосиня като небето. А от край до край е разперила криле една голяма бяла птица — гълъб на мира.

Заглавието „Слугинята“ е изписано напряко с черни букви, модерно удебелени. Единственото, което ме притеснява, е името на автора. Пише „Анонимен“. Ще ми се госпожица Скийтър да можеше да си напише името, но щеше да е прекалено опасно. Утре ще занеса първите бройки на всички жени, чиито истории включихме в книгата. Госпожица Скийтър ще занесе една на Юл Мей в щатския затвор. В известен смисъл тя стана причината останалите прислужници да се съгласят да ни помогнат. Но чух, че Юл Мей вероятно няма да получи кутията. Затворничките там получават по един от десет изпратени им колета, защото белите надзиратели ги прибират за себе си. Госпожица Скийтър каза, че ще й занесе още десет книги, за да е сигурна, че ще стигне до нея. Занасям кашона вкъщи, вадя една книга и я слагам в кутията под леглото си. След това тичам у Мини. Тя е бременна в шестия месец, но още не й личи. Когато стигам у тях, тя седи на кухненската маса и пие мляко. Лирой спи в спалнята, а Бени, Шугър и Киндра белят фъстъци в задния двор. В кухнята е тихо. Усмихвам се и подавам книгата на Мини. Тя я поглежда.

— Е, гълъбът не е лош.

— Госпожица Скийтър каза, че гълъбът на мира е символ на по-добрите времена, които ще настъпят. Разправя, че в Калифорния хората го носят по дрехите си.

— Не ме интересуват онези в Калифорния — отвръща Мини, без да откъсва поглед от корицата.

— Интересува ме само какво ще кажат хората в Джаксън, Мисисипи. — Книгата ще излезе по книжарниците и библиотеките утре. Две хиляди и петстотин бройки в Мисисипи, а останалите из целите Съединени щати — това е много повече, отколкото госпожа Щайн ни беше казала първо, но след като започнаха шествията за свобода и онези борци за граждански права изчезнаха в една камионетка тук, в Мисисипи, тя рекла, че сега хората обръщат повече внимание на щата ни.

— Колко бройки ще отидат в библиотеката за бели в Джаксън? — пита Мини. — Сигурно нула.

Поклащам глава с усмивка.

— Три. Госпожица Скийтър ми каза тази сутрин по телефона.

Дори Мини изглежда смаяна. Само преди два месеца в библиотеката за бели започнаха да пускат чернокожи. Аз самата ходих вече два пъти. Мини отваря книгата и започва да чете. Децата влизат в кухнята и тя им обяснява какво и как да направят, без дори да вдига поглед. Очите й не спират да шарят по страницата. Аз вече съм чела книгата много пъти, докато работех по нея. Но Мини заяви, че няма да я прочете, докато не излезе с твърдата корица. Рече, че не искала да си разваля удоволствието.

Оставам малко при Мини. Тя се хили от време на време. На няколко пъти се разсмива. Доста пъти ръмжи. Не я питам за какво точно. Оставям я да чете и си тръгвам към къщи. След като записвам всичките си молитви, си лягам с книгата на възглавницата до мен.

На следващия ден на работа единственото, за което мисля, е как по магазините редят по рафтовете моята книга. Бърша с парцал, гладя, сменям пелени, но в къщата на госпожа Лийфолт не чувам и дума за нея. Все едно не съм писала никаква книга. Не знам какво очаквах — някакво раздвижване, — но си е просто един обикновен горещ петък, в който мухите бръмчат по мрежата против насекоми. Същата вечер шест от прислужниците в книгата ми се обаждат у дома и ме питат дали някой е казал нещо. Мълчим на телефона, като че ли, ако дишаме достатъчно дълго в слушалката, отговорът ще се промени. Последна се обажда госпожица Скийтър.

— Днес следобед ходих в книжарница „Бук уърм“. Повъртях се малко, но никой даже не я взе да я разгледа.

— Юла каза, че е ходила в книжарницата за чернокожи. И там било същото.

— Добре — въздъхва тя. Но и в събота, и в неделя, и през цялата следваща седмица не чуваме нищо. На нощното шкафче на госпожа Лийфолт си стоят все същите книги: „Етикет на Франсис Бентън“, „Пейтън Плейс“ и онази стара прашна Библия, която държи до леглото си, за да се прави на набожна. Ама, Божке, не мога да отлепя очи от тази купчинка.

В сряда все още не се чува нищичко. Нито един човек не си е купил книгата в книжарницата на белите. В магазина на улица „Фариш“ казват, че са продали десетина, което е добре. Може обаче да са били другите прислужници, които да са ги купили за приятелите си. В четвъртък, на седмия ден, телефонът ми звъни, преди да изляза за работа.

— Имам новини — прошепва госпожица Скийтър. Предполагам, че пак се е затворила в килера.

— Какво се е случило?

— Госпожа Щайн се обади и каза, че ще ни представят в шоуто на Денис Джеймс.

— В „Хората говорят“? Телевизионното предаване?

— Книгата ни е влязла в рубриката за нови книги. Каза, че ще го излъчат по Канал 3 следващия четвъртък в един часа.

Божке, ще ни дават по телевизията! В местното предаване от Джаксън, което е цветно и го излъчват веднага след новините в дванайсет.

— Как мислите, нещо добро или нещо лошо ще кажат?

— Не знам. Не знам дори дали Денис чете книгите, или просто казва, каквото са му подготвили. Развълнувана съм, но в същото време ме е и страх. След това нещо вече трябва да се случи.

— Госпожа Щайн каза, че сигурно някой от рекламния отдел на „Харпър & Роу“ ни е съжалил и се е обадил тук-там. Каза, че нашата книга е първата, минала през ръцете й, без никакъв бюджет за реклама. Разсмиваме се, но и двете звучим нервно.

— Надявам се да успееш да го гледаш у Елизабет. Ако не можеш, ще ти се обадя и ще ти разкажа всичко подробно.

В петък вечерта, седмица след като излезе книгата, се приготвям за църква. Тази сутрин ми се обади пастор Томас и ме помоли да дойда на някаква специална среща, която организират, но когато го попитах за какво е, той нещо се разбърза и каза, че трябва да затваря. Мини рече, че и на нея са й се обадили. Затова си гладя една хубава ленена рокля от госпожа Грийнлий и тръгвам към къщата на Мини. Ще отидем заедно до църквата.

Както винаги, домът на Мини е като подпален курник. Мини крещи, наоколо хвърчат разни неща, децата кряскат до едно. Забелязвам, че коремът й вече се очертава под роклята, и съм доволна, че най-накрая започна да й личи. Лирой не я удря, когато е бременна. И Мини го знае, затова подозирам, че ще имат още много бебета.

— Киндра! Вдигни си задника от пода! — провиква се Мини. — Гледай бобът да е топъл, когато татко ти се събуди!

Киндра — вече седемгодишна — отговаря нахакано, докато върви към печката с щръкнало дупе и навирен нос. Тенджерите се раздрънчават.

— Защо трябва аз да готвя вечерята? Ред е на Шугър!

— Защото Шугър е у госпожа Силия, а ти искаш да доживееш трети клас.

Бени идва и ме прегръща през кръста. Хили се и ми показва падналия си зъб, а после тича нанякъде.

— Киндра, намали котлона, преди да си подпалила къщата!

— По-добре да тръгваме, Мини — казвам аз, защото тази врява може да продължи цяла вечер. — Ще закъснеем.

Мини поглежда часовника си. Поклаща глава.

— Защо Шугър още не се е прибрала? Госпожа Силия никога не ме е задържала толкова до късно.

Миналата седмица Мини започна да води дъщеря си със себе си на работа. Обучава я, за да може Шугър да я замести, когато Мини роди. Тази вечер госпожа Силия помолила Шугър да остане до по-късно и казала, че ще я докара у дома.

— Киндра, като се прибера, в мивката да няма и зрънце боб! Да почистиш хубаво! — Мини я прегръща.

— Бени, отиди и кажи на баща си да си надигне глупавия задник от леглото.

— Ооо, мамо, защо аз…

— Хайде, бъди смело момче! Просто не стой много близо до него, когато стане.

Излизаме и вече вървим по улицата, когато чуваме как Лирой се кара на Бени, че го е събудил. Аз забързвам крачка, та да не вземе Мини да се върне и да сложи Лирой на мястото му.

— Радвам се, че тази вечер отиваме на църква — въздъхва Мини. Завиваме по улица „Фариш“ и изкачваме стъпалата. — Така един час няма да мисля за всичко това.

Щом влизаме в преддверието на църквата, един от Кафявите братя се промъква зад нас и заключва вратата. Каня се да попитам защо. Щях да се уплаша, ако имах време, но тогава около трийсет души в залата започват да ръкопляскат. Ние с Мини започваме да пляскаме с тях. Някой сигурно е влязъл в колеж или нещо подобно.

— На кого ръкопляскаме? — питам аз Рейчъл Джонсън. Тя е съпругата на преподобния.

Тя се разсмива и стаята утихва. Рейчъл се навежда към мен.

— Скъпа, пляскаме на теб! — А после изважда книгата от чантата си.

Оглеждам се и виждам, че всички я държат в ръцете си. Тук са всички важни църковни служители. Преподобният Джоунс идва при мен.

— Ейбълийн, това е важен миг за теб и за църквата.

— Сигурно сте изкупили цялата книжарница — казвам аз и всички се засмиват любезно.

— Искаме да знаеш, че заради твоята безопасност това е единственият път, в който църквата ще отбележи заслугата ти. Знам, че за книгата са помогнали много хора, но разбрах, че без теб тя нямаше да съществува.

Поглеждам усмихнато Мини и виждам, че и тя е знаела.

— Из цялото ни паство и общност беше разпространено мълчаливо послание, че ако някой знае чия история е в книгата или кой я е написал, това няма да се обсъжда. Освен тази вечер. Съжалявам — той поклаща глава с усмивка, — но нямаше как да не отбележим по някакъв начин това събитие. — Той ми подава книгата. — Знаем, че не си могла да напишеш името си, затова ние ти написахме нашите.

Разгръщам корицата и виждам не трийсет или четирийсет, а стотици имена, може би петстотин, на първите страници, на последните страници, в полетата. Там са имената на всички хора от моята църква, както и от други църкви. О, как само се разревавам в този миг! Сякаш две години работа, опити и надежди излизат наяве наведнъж.

След това всички се подреждат и минават да ме прегърнат един по един. Казват ми, че съм смела. Аз им викам, че има още много смели хора. Не обичам да съм център на внимание, но съм им признателна, че не споменават други имена. Не искам да си навлекат неприятности. Струва ми се, че не знаят дори и за участието на Мини.

— Възможно е да ти предстоят трудности — казва ми преподобният Джонсън. — Ако се стигне до нещо подобно, църквата ще ти помогне във всяко едно отношение.

Плача ли, плача, застанала там пред всички. Поглеждам към Мини, която се смее. Интересно как хората показват чувствата си по различен начин. Чудя се какво ли би направила госпожица Скийтър, ако беше тук, и това малко ме натъжава. Знам, че никой в града няма да подпише книга за нея и да й каже, че е смела. Никой няма да й обещае да се застъпи за нея. И тогава преподобният ми подава кутия, увита в бяла хартия, завързана със светлосиня панделка, в същите цветове като книгата. Той поставя ръка върху нея като за благословия.

— Тази е за бялата дама. Кажи й, че я обичаме като част от нашето семейство.

В четвъртък се събуждам с първия слънчев лъч и отивам на работа по-рано. Днес е голям ден. Свършвам бързо работата си в кухнята. Става един часът и се приготвям да гладя пред телевизора на госпожа Лийфолт, включен на Канал 3. Малкото човече спи, а Мей Мобли е на училище. Опитвам се да изгладя няколко плисета, но ги изкривявам. Напръсквам ги с вода и започвам отначало, ядосвам се и се мръщя.

Накрая става време. На екрана се показва Денис Джеймс. Започва да ни разказва за какво ще говори днес. Черната му коса е толкова напръскана с лак, че и косъм не помръдва. Той е най-бързо говорещият южняк, когото съм чувала. С гласа си ме кара да се чувствам, все едно съм на скоростно влакче. Толкова съм нервна, че имам чувството, че ще повърна върху неделния костюм на господин Райли.

— … и в края на предаването ще представим рубриката за книги.

След рекламите той говори за обзаведената като джунгла стая в имението на Елвис Пресли. После казва нещо за новата магистрала 55, която ще строят през Джаксън и ще стига чак до Ню Орлиънс. И тогава, в 1:22 часа, една жена на име Джолийн Френч сяда до него. Тя казва, че е местният литературен критик.

В същия миг госпожа Лийфолт се прибира. Нагласила се е с дрехите за срещата на женската организация и дотропва с шумните си токчета право в дневната.

— Толкова съм щастлива, че жегите преминаха, че ми идва да заскачам от радост — казва тя.

Господин Денис бърбори нещо за някаква книга, наречена „Малкият голям човек“. Опитвам се да се съглася с нея, но изведнъж имам чувството, че лицето ми се сковава.

— Аз… ще взема да го изключа. — Не, не го изключвай! — казва госпожа Лийфолт. — Дават Джолийн Френч! Най-добре да се обадя да кажа на Хили. Тя изтраква с токчетата до кухнята и разменя няколко думи по телефона с третата прислужница на госпожа Хили за последния месец. Ърнестин има само една ръка. Изборът на госпожа Хили става все по-малък. — Ърнестин, обажда се госпожа Елизабет… О, така ли? Добре, тогава, щом се прибере, й кажи веднага, че по телевизията дават една от колежките ни от университета… Точно така, благодаря ти.

Госпожа Лийфолт се връща бързо в дневната и сяда на дивана, но в момента дават реклама. Задушавам се. Какво става? Досега никога не сме гледали телевизия заедно. И точно днес намери да се курдиса пред екрана, като че ли я дават нея! Изведнъж рекламата на сапун „Дайъл“ свършва. И се появява господин Денис с книгата ми в ръка! Бялата птица изглежда огромна. Той вдига книгата и потупва с пръст думата „Анонимен“.

За две секунди се чувствам по-горда, отколкото уплашена. Искам да извикам: „Това е моята книга! Показват книгата ми по телевизията!“ Но трябва да кротувам, все едно онова, което дават, ми е скучно. Едва дишам!

— … със заглавие „Слугинята“, която съдържа разкази на прислужници от Мисисипи…

— О, как ми се иска Хили да си беше вкъщи! На кого мога да се обадя? Виж с какви сладки обувки е, обзалагам се, че си ги е купила от „Папагало“.

„Моля ви, млъкнете!“ Протягам се и усилвам малко, но в следващия миг вече съжалявам. Ами ако заговорят за нея? Дали госпожа Лийфолт ще познае собствения си живот?

— … прочетох я снощи, а сега я чете и съпругата ми… — Господин Денис говори, все едно е ръководител на търг, смее се, повдига вежди, сочи книгата — … и е наистина забележителна. И бих казал, доста поучителна. Използвали са измислено име за града — Найсвил, Мисисипи, но кой знае? — Той слага ръка пред устата си и прошепва много силно: — Може да е Джаксън!

„Моля?“

— Не твърдя, че става дума за Джаксън, може да е всяко друго място, но за всеки случай си купете книгата и се уверете, че в нея не пише за вас! Ха-ха-ха-ха…

Замръзвам, кожата по врата ми настръхва. В книгата няма нищо, по което да се разбере, че става въпрос за Джаксън. Господин Денис, кажете пак, че може да е за всяко друго място! Гледам как госпожа Лийфолт се усмихва на приятелката си по телевизията, все едно глупачката може да я види, господин Денис се смее и говори, но лицето на онази колежка от университета — госпожа Джолийн — е червено като светофар.

— … позор за Юга! Позор за добрите жени от Юга, които цял живот се грижат за прислугата си! Аз лично се отнасям с прислужницата си като с част от семейството, както правят и всичките ми приятелки…

— Защо се мръщи така по телевизията? — изстенва госпожа Лийфолт срещу телевизора. — Джолийн! — Тя се навежда напред и почуква с пръст по челото на госпожа Джолийн. — Не се мръщи! Така не изглеждаш сладка!

— Джолийн, прочете ли финала? За пая? Ако моята прислужница Беси Мей е пред телевизора сега, Беси Мей, гледам по съвсем нов начин на работата, която вършиш всеки ден. И занапред ще пропускам шоколадовия пай! Ха-ха-ха…

Но госпожа Джолийн държи книгата, все едно иска да я изгори:

— Не купувайте тази книга! Жени от Джаксън, не подпомагайте тези клевети с изкараните от съпрузите ви с пот на чело…

— А? — пита госпожа Лийфолт господин Денис.

И тогава хоп — пускат рекламата на „Тайд“.

— За какво говорят? — пита ме госпожа Лийфолт.

Не отговарям. Сърцето ми тупти силно.

— Приятелката ми Джолийн държеше някаква книга.

— Да, госпожо.

— Как се казваше? „Слугинята“ или нещо подобно?

Притискам ютията в яката на ризата на господин Райли. Трябва да се обадя на Мини, на госпожица Скийтър, и да проверя дали са гледали. Но госпожа Лийфолт стои и чака да й отговоря, а аз знам, че няма да се откаже. Никога не се отказва.

— Не чух ли да споменават Джаксън? — пита тя. Не вдигам очи от ютията. — Стори ми се, че споменаха Джаксън. Но защо не искат да си я купуваме?

Ръцете ми треперят. Как можа да се случи това? Продължавам да гладя и се опитвам да изправя смачканите гънки. Миг по-късно рекламата на „Тайд“ свършва и пак се появява Денис Джеймс с книга в ръка, и госпожа Джолийн, все още почервеняла от яд.

— Това е всичко за днес — казва той, — но не забравяйте да си купите „Малкият голям човек“ и „Слугинята“ от нашия спонсор — книжарницата на улица „Стейт“. Проверете сами дали става въпрос за Джаксън! — После пускат музиката и той се провиква: — Приятен ден, Мисисипи!

Госпожа Лийфолт ме поглежда и казва:

— Видя ли това? Нали ти казах, че книгата е за Джаксън! — И пет минути по-късно тя се запътва към книжарницата, за да си купи книгата, в която разказвам за нея.

Мини

Глава 30

След предаването „Хората говорят“ грабвам дистанционното и изключвам телевизора. Ще започне сериалът ми, но не ме е грижа. Доктор Стронг и госпожа Джулия днес ще трябва да светуват без мен. Иде ми да се обадя на Денис Джеймс по телефона и да го питам: „За кого се мислите, та дрънкате такива лъжи? Не можете да разправяте на целия град, че книгата ни е за Джаксън! Не знаете за кой град е написана!“ Ще ви кажа какво иска този глупак. Ще му се книгата да е за Джаксън. Ще му се Джаксън, Мисисипи, да беше достатъчно интересно място, че да напишат цяла книга за него, и макар наистина да е за Джаксън… е, той няма как да знае това. Втурвам се в кухнята и се обаждам на Ейбълийн, но и след втория ми опит линията още дава заето. Затварям. В дневната включвам ютията, дръпвам бялата риза на господин Джони от коша. За хиляден път започвам да се чудя какво ще стане, когато госпожа Хили прочете последната глава. Надявам се скоро да се заеме за работа и да започне да разправя на хората, че не става въпрос за нашия град. И цял следобед да повтаря на госпожа Силия да ме уволни, тя няма да го направи. Омразата към госпожа Хили е единственото общо между мен и тази луда жена. Но не знам какво ще прави госпожа Хили, след като веднъж се провали. Това ще се превърне във война само между мен и госпожата. Няма да засегне другите.

Как само се ядосах! От мястото, на което гладя, виждам госпожа Силия в задния двор, с тесни сатенени розови панталони и черни гумени ръкавици. Целите й колене са в пръст. Сто пъти я помолих да престане да копае с хубавите си дрехи. Но тази жена изобщо не ме слуша. По тревата до басейна са пръснати гребла и инструменти. Единственото, с което госпожа Силия се занимава сега, е да копае из двора и да сади разни цветя. Нищо, че преди няколко месеца господин Джони нае градинар на име Джон Уилис на пълен работен ден. Надяваше се така да имаме някаква защита, след онзи случай с голия мъж, но градинарят е толкова стар, че ходи прегърбен като бастун. И е също толкова кльощав. Непрекъснато изпитвам желание да надникна в храстите и да проверя дали не е получил удар. Предполагам, че на господин Джони сърце не му дава да го уволни и да вземе някой по-млад. Пръскам още малко кола по яката на господин Джони. Чувам госпожа Силия да се провиква как трябва да се сади храст:

— Това са хортензии, трябва да сложим в почвата още тор, богат на желязо. Разбра ли, Джон Уилис?

— Да, госпожо — извиква в отговор Джон Уилис.

— Млъквайте, госпожо — казвам си аз. Като му вика така, той си мисли, че тя е глухата. Телефонът иззвънява и аз тичам да вдигна.

— О, Мини — казва Ейбълийн в слушалката. — Ако разберат кой е градът, за нула време ще се досетят и кои са хората.

— Голям глупак е този.

— Откъде да знаем, че госпожа Хили изобщо ще я прочете? — казва Ейбълийн и гласът й става писклив. Надявам се госпожа Лийфолт да не я чува. — Божке, трябваше да го обмислим по-внимателно, Мини.

За пръв път чувам Ейбълийн да говори така. Все едно сме си разменили ролите.

— Чуй ме сега — казвам аз, защото ми хрумва нещо. — След като господин Джеймс вдигна такъв шум, съм сигурна, че ще я прочете. Сега целият град ще си я купи. — И докато изричам тези думи, осъзнавам, че наистина е така. — Недей още да се вайкаш, защото може би всичко се подрежда както трябва.

Пет минути след като затварям, телефонът на госпожа Силия пак звъни.

— Домът на госпожа Си…

— Току-що говорих с Лувиния — прошепва Ейбълийн. — Госпожа Лу Ан тъкмо се е прибрала с една книга за себе си и още една за най-добрата й приятелка, Хили Холбрук. Започва се.

Кълна се, цяла вечер имам чувството, че виждам госпожа Хили да чете книгата. Чувам да шепти думите, които чете със студения си бял глас. В два през нощта ставам от леглото, отварям своя екземпляр и се опитвам да позная до коя глава е стигнала. До първа, до втора или до десета? Накрая просто се взирам с празен поглед в синята корица. Досега не съм виждала книга с толкова хубав цвят. Избърсвам петното на предната корица. После я скривам обратно в джоба на едно зимно палто, което никога не съм обличала, защото, откакто се омъжих за Лирой, не съм прочела нито една книга и не искам, като види тази, той да заподозре нещо. Накрая се връщам в леглото и си казвам, че няма как да позная до коя глава е стигнала госпожа Хили. Знам обаче, че не е стигнала до последната част, в която пише за нея. Знам това, защото още не съм чула писъка й.

На сутринта се радвам, че отивам на работа. Кълна се! Днес е денят за бърсане на подовете и искам да забравя за малко за книгата. Сядам тежко в колата и тръгвам към окръг Мадисън. Вчера госпожа Силия пак ходи при някакъв доктор, за да разбере дали ще може да има деца, а аз едва не й рекох, че ако иска, може да вземе моето. Сигурна съм, че днес ще ми разкаже всичко подробно. Поне глупачката прояви здрав разум и се отказа от доктор Тейт.

Спирам пред къщата. Трябва да паркирам отпред, защото госпожа Силия най-накрая се отказа от преструвките и каза на господин Джони онова, което той вече знаеше. Първото, което виждам, е, че пикапът на господин Джони е още пред къщата. Изчаквам в колата си. Досега нито веднъж не си е бил вкъщи, когато пристигам на работа. Пристъпвам в кухнята. Заставам в средата и се оглеждам. Някой вече е направил кафе. Чувам мъжки глас в трапезарията. Тук става нещо. Навеждам се до вратата и чувам господин Джони, който си е у дома в работен ден в 8:30 сутринта, а гласчето в главата ми нарежда веднага да бягам през вратата. Госпожа Хили му се е обадила и му е рекла, че съм крадла. Разбрал е за пая. Знае за книгата.

— Мини? — чувам гласа на госпожа Силия. Много внимателно бутвам летящата врата и надзъртам в трапезарията. Госпожа Силия седи начело на масата, а господин Джони е седнал до нея. И двамата вдигат очи към мен. Господин Джони е по-бял и от албиноса, който живее зад къщата на госпожа Уолтърс.

— Мини, ще ми донесеш ли чаша вода, ако обичаш? — казва той, а мен ме спохожда лошо предчувствие.

Донасям му водата. Когато оставям чашата върху една салфетка, господин Джони става. Поглежда ме дълго и изпитателно. Боже, започва се.

— Казах му за бебето — прошепва госпожа Силия. — За всичките бебета.

— Мини, щях да я изгубя, ако не беше ти — казва той и ме хваща за ръцете. — Слава Богу, че си била тук.

Поглеждам към госпожа Силия, но погледът й е празен. Вече знам какво й е казал докторът. Разбирам, че тя никога няма да може да роди живо бебе. Господин Джони стисва ръцете ми, а после отива до нея. Пада на колене и поставя глава в скута й. Тя започва да го гали по косата.

— Не си тръгвай. Не ме напускай, Силия — изплаква той.

— Кажи й, Джони, кажи на Мини какво ми каза.

Господин Джони вдига глава. Косата му е разчорлена и той ме поглежда.

— Мини, при нас винаги ще имаш работа. Ако искаш, можеш да останеш тук до края на живота си.

— Благодаря ви, господине — казвам аз напълно искрено. Това са най-хубавите думи, които можех да чуя днес. Тръгвам към вратата, но госпожа Силия казва тихичко:

— Ще останеш ли малко тук, Мини?

И аз се облягам на шкафа, защото бебето вече ми натежава. Чудя се как така аз имам толкова много деца, а тя нито едно. Той плаче. Тя плаче. Стоим като трима глупаци и плачем насред трапезарията.

— Сериозно ти говоря — казвам на Лирой в кухнята два дни след това. — Натискаш копчето и каналът се сменя. Даже не трябва да ставаш от стола. Лирой не вдига очи от вестника.

— Това са глупости, Мини.

— И госпожа Силия го има, нарича се дистанционно. Кутия, голяма колкото половин самун хляб.

Лирой поклаща глава.

— Бели мързеливци. Не могат даже да мръднат и да завъртят копчето.

— Предполагам, че скоро хората ще полетят и до Луната — казвам аз. Даже не се усещам какво говоря. Отново се ослушвам за писъка. Кога онази жена ще прочете книгата?

— Какво има за вечеря? — пита Лирой.

— Да, мамо, какво ще ядем? — обажда се Киндра.

Чувам, че на алеята спира кола. Ослушвам се и изпускам лъжицата в тенджерата с боба.

— Пшеничена каша.

— Няма да ям пшеничена каша за вечеря! — заявява Лирой.

— Нали това закусвахме! — оплаква се Киндра.

— Искам да кажа… шунка. И боб. — Отивам и затварям с трясък задната врата, и пускам резето. Пак поглеждам през прозореца. Колата излиза на заден ход. Някой просто е обърнал пред къщи. Лирой става и отваря задната врата.

— Тук е адски горещо! — Идва при мен до печката. — Какво ти става? — навежда се той на около два сантиметра от лицето ми.

— Нищо — отстъпвам аз крачка назад. Обикновено не ме закача, докато съм бременна.

Но той се приближава още повече. Стисва силно ръката ми.

— Какво си направила този път?

— Н-нищо — отвръщам аз. — Просто съм уморена.

Той ме стисва още по-здраво. Ръката ми пламва.

— Никога не се уморяваш. Не и преди деветия месец.

— Нищо не съм направила, Лирой. Отиди да седнеш и ме остави да сготвя вечерята.

Той ме пуска, но продължава да ме гледа. Не мога да го погледна в очите.

Ейбълийн

Глава 31

Всеки път, когато госпожа Лийфолт излезе на пазар или в двора, и дори когато влезе в банята, поглеждам към нощното й шкафче, където държи книгата. Правя се, че бърша прах, но всъщност проверявам дали показалецът от презвитерианската Библия е мръднал по-навътре между страниците. Чете я вече пети ден, а когато днес отворих на мястото, до което е стигнала, видях, че е на Първа глава, четиринайсета страница. Остават й двеста трийсет и пет страници. Божке, колко бавно чете! И въпреки това ми се иска да й кажа: „Четете за госпожица Скийтър, не виждате ли? Как я е отгледала Константин“. — И се страхувам до смърт, но ми се ще да й река: „Четете, госпожо, защото Втора глава е за вас.“

Подскачам като заек, като гледам тази книга в къщата. Цяла седмица ходя наоколо на пръсти. Веднъж малкото човече се приближи отзад и ме пипна по крака, а аз само дето не подскочих до тавана. Особено в четвъртък, когато идва госпожа Хили. Двете сядат на масата в трапезарията и се занимават с нещо за благотворителния бал. От време на време вдигат очи и с усмивка ме молят да им занеса сандвич с майонеза или студен чай. Госпожа Хили два пъти идва в кухнята и се обажда на прислужницата си Ърнестин.

— Накисна ли роклята на Хедър, както ти казах? Аха, а почисти ли прахта от леглото с балдахина? Не си, значи, добре тогава, отиди и го направи веднага!

Отивам да им събера чиниите и чувам госпожа Хили да казва:

— Стигнах до Седма глава.

Аз замръзвам и чиниите в ръцете ми се раздрънчават. Госпожа Лийфолт ме поглежда намръщено. Но госпожа Хили размахва пръст към госпожа Лийфолт:

— И мисля, че са прави, наистина прилича на Джаксън.

— Нима? — пита госпожа Лийфолт.

Госпожа Хили се навежда към нея и прошепва:

— Обзалагам се, че дори познаваме някои от негърките.

— Наистина ли мислиш така? — пита госпожа Лийфолт и аз изстивам. Тръгвам с отмалели крака към кухнята. — Аз съм още в началото…

— Да. И знаеш ли какво? — усмихва се коварно госпожа Хили. — Ще разбера кои са тези хора, до последния човек.

На следващата сутрин на спирката съм плувнала в пот, докато си мисля какво ще направи госпожа Хили, след като прочете историята за себе си, и се чудя дали госпожа Лийфолт вече е стигнала до Втора глава. А когато влизам у тях, заварвам госпожа Лийфолт да чете книгата на кухненската маса. Тя ми подава малкото човече от скута си, без даже да вдигне очи от страницата. После тръгва към спалнята и върви, и чете едновременно. Сега, след като госпожа Хили прояви интерес към книгата, тя не може да й се насити. След няколко минути отивам в спалнята, за да събера мръсните дрехи. Госпожа Лийфолт е в банята и отварям на отбелязаната страница. Вече е на Шеста глава, главата на Уини. Там се разказва как бялата дама я е хванала старческата болест и звъни всяка сутрин в полицията, защото някаква чернокожа влизала в къщата й. Това означава, че госпожа Лийфолт е прочела за себе си и просто е продължила нататък. Страх ме е, но няма как да не обърна очи с досада. Обзалагам се, че на госпожа Лийфолт не й е и минало през ум, че става въпрос за нея. Слава Богу, ама все пак! Сигурно снощи е клатила глава в леглото, докато е чела за ужасната жена, която не обича собственото си дете.

Щом госпожа Лийфолт тръгва на фризьор, се обаждам на Мини. Напоследък само навъртаме сметки за телефон на белите дами.

— Чу ли нещо? — питам я аз.

— Не, нищо. Госпожа Лийфолт прочете ли я вече? — пита тя.

— Не, но снощи е стигнала до главата на Уини. Госпожа Силия още ли не си я е купила?

— Тази жена чете само разни боклуци. Идвам — провиква се Мини. — Глупачката пак се е заклещила под каската на сешоара. Казах й да не си пъха главата там, когато е с големите ролки.

— Обади ми се, ако чуеш нещо — казвам аз. — И аз ще ти звънна, ако има нещо ново.

— Скоро ще се случи нещо, Ейбълийн. Трябва да се случи.

Същия следобед отивам до „Джитни“, за да купя плодове и сирене за Мей Мобли. Онази госпожица Тейлър пак го е направила. Днес малката слезе от автобуса, изтича направо в стаята си и се хвърли на леглото.

— Какво има, миличка? Какво е станало? — Оцветих се в черно — изплака тя.

— Как така? С флумастерите ли? — Вдигнах ръката й, но по кожата й нямаше мастило.

— Госпожица Тейлър ни накара да нарисуваме какво харесваме най-много в себе си.

Тогава забелязах намачканата жалка хартийка в ръката й. Обърнах листа и видях, че малкото ми бяло момиченце се е оцветило в черно.

— Тя каза, че черното означава, че имам мръсно и грозно лице. — Мей Мобли зарови пак лице във възглавницата и се разплака жално.

Госпожица Тейлър! След всичките ми усилия да науча Мей Мобли, че трябва да обича всички хора, а не да ги съди по цвета на кожата. Сърцето ми се свива, защото кой не помни първата си учителка? Хората може да забравят какво са научили, но ви казвам, че съм отгледала достатъчно деца и знам, че първата учителка е много важна. Поне в „Джитни“ е хладно. Съжалявам, че сутринта забравих да купя закуска за Мей Мобли. Бързам, за да не се налага малката да стои много дълго с майка си. Мей Мобли скри рисунката под леглото си, за да не я види госпожа Лийфолт. От щанда за консерви взимам две кутии риба тон. Тръгвам да търся зелен желатин на прах и виждам Лувиния с бялата униформа пред рафта с фъстъчено масло. До края на живота ми за мен Лувиния ще си остане Седма глава.

— Как е Робърт? — потупвам я аз по ръката.

Лувиния работи по цял ден у госпожа Лу Ан, а следобед се прибира и води Робърт в училището за слепи, за да се научи да чете с пръсти. А не съм я чула да се оплаче нито веднъж.

— Учи се да се оправя — кимва тя. — Ти добре ли си? Всичко наред ли е?

— Просто съм нервна. Да си чувала нещо?

Тя поклаща глава.

— Госпожата обаче я чете! — Госпожа Лу Ан е в групата по бридж на госпожа Лийфолт. Госпожа Лу Ан беше много добра към Лувиния, когато Робърт пострада. Тръгваме по пътеката между щандовете с кошници в ръце. Покрай рафта с бисквитите вървят две бели дами. Струват ми се познати, но не знам как се казват. Когато се разминаваме с тях, те млъкват и ни поглеждат. Интересно е, че не се усмихват.

— Извинете — казвам аз и ги подминавам. Не сме се отдалечили и на няколко крачки, когато чувам едната да казва: — Това е негърката, която прислужва на Елизабет…

Покрай нас минава с дрънчене една количка и заглушава думите й.

— Убедена съм, че си права — отвръща другата. — Обзалагам се, че е тя…

С Лувиния продължаваме нататък мълчаливо и не смеем да погледнем встрани. Кожата по врата ми настръхва, докато слушам как тези жени се отдалечават на високите си токчета. Знам, че Лувиния е чула по-ясно какво си казват, защото има слух на десет години по-млада от мен жена. В края на реда тръгваме в различни посоки, но после се обръщаме и се споглеждаме.

„Правилно ли чух?“, питам я с поглед аз.

„Да“, отвръща Лувиния.

„Моля ви, госпожо Хили, прочетете я. Прочетете я светкавично.“

Мини

Глава 32

Минава още един ден, а аз продължавам да чувам в главата си гласа на госпожа Хили да изрича думите, да чете редовете. Не я чувам обаче да пищи. Още не. Но и това наближава. Ейбълийн ми каза за онези бели жени в „Джитни“ вчера, но оттогава не сме чували нищо друго. Продължавам да изпускам разни неща, тази вечер счупих и последната си мерителна чаша, а Лирой ме гледа, все едно знае. В момента пие кафе на масата, а децата са се пръснали из цялата кухня и си вършат задълженията. Подскачам, когато виждам Ейбълийн да стои на вратата. Тя слага пръст пред устните си и ми кимва. После изчезва.

— Киндра, сложи чиниите, Шугар, гледай боба, Фелиша, дай на татко си да се подпише на онова контролно. Мама трябва да излезе малко на въздух — казвам аз и изчезвам през задната врата.

Ейбълийн ме чака отстрани на къщата, облечена с бялата си униформа.

— Какво е станало? — питам я аз. Чувам как вътре Лирой изкрещява: „Двойка?“ Той не посяга на децата. Крещи им, но така трябва да правят бащите.

— Едноръката Ърнестин се обади и рече, че госпожа Хили разправя из целия град за кого пише в книгата. Кара белите дами да уволняват прислужниците си, а даже не е познала за кого пише наистина! — Ейбълийн е толкова разстроена, че цялата трепери. В ръцете си усуква една кърпичка като въже. Обзалагам се, че дори не осъзнава, че е донесла дотук платнена салфетка. — За кого разправя, че пише в книгата? — Казала на госпожа Синклер да уволни Анабел. И госпожа Синклер я уволнила, а после й взела ключовете от колата, защото й била заела половината пари, с които я е купила. Анабел й била върнала почти всичко, но тя въпреки това й взела колата. — Тази вещица! — прошепвам аз през зъби.

— Това не е всичко, Мини.

Чувам стъпки в кухнята.

— Побързай, преди Лирой да ни хване как си шушнем.

— Госпожа Хили рекла на госпожа Лу Ан: „И твоята Лувиния е тук. Знам, че е тя, и трябва да я уволниш. Трябва да пратиш тази чернилка в затвора.“

— Но Лувиния не е казала нито една лоша дума за госпожа Лу Ан! — отвръщам аз. — А тя трябва да се грижи и за Робърт! Какво е казала госпожа Лу Ан?

Ейбълийн прехапва устни. Поклаща глава и по лицето й започват да се стичат сълзи.

— Рекла… че ще си помисли.

— За кое? За уволнението или за затвора? Ейбълийн свива рамене: — Предполагам, че и за двете.

— Боже Господи! — отвръщам аз и ми идва да ритна нещо. Или по-точно някого.

— Мини, ами ако госпожа Хили не прочете книгата докрай? — Не знам, Ейбълийн. Просто не знам.

Ейбълийн хвърля поглед към вратата и вижда, че Лирой ни наблюдава през мрежата против насекоми. Стои там мълчаливо, докато с Ейбълийн се сбогуваме и аз влизам вътре.

В пет часа същата сутрин Лирой се тръшва на леглото до мен. Събуждам се от изскърцването на пружините и вонята на алкохол. Стисвам зъби и се моля той да не започне някоя караница. Прекалено съм уморена да споря. Не че иначе спях добре, тъй като се тревожех за новините, които ми съобщи Ейбълийн. За госпожа Хили Лувиния ще е просто поредният ключ от затворническа килия на вещерския й колан. Лирой се върти и се мята, без да помисли за бременната си жена, която се опитва да заспи. Когато глупакът най-накрая се намества, прошепва:

— Каква е голямата тайна, Мини?

Усещам, че ме наблюдава, усещам вонящия му на алкохол дъх по рамото си. Не помръдвам.

— Знаеш, че ще разбера — изсъсква той. — Винаги разбирам.

След около десет секунди започва да диша по-бавно, почти недоловимо и мята ръка върху мен. „Благодаря ти за това бебе“, мисля си аз. Защото само това ме спасява — бебето в корема ми. Това е грозната истина. Лежа със стиснати зъби и се чудя, тревожа се. Лирой е намислил нещо. И Бог знае само какво ще ми се случи, ако разбере. Той знае за книгата, всички знаят, само че не е наясно, че и жена му участва в нея. Хората сигурно си мислят, че не ми пука дали ще разбере. Мислят си, че едрата, силна Мини може да се защитава. Но не знаят в какво жалко мекотело се превръщам, когато Лирой ме бие. Страхувам се да му отвърна. Страх ме е, че тогава ще ме напусне. Знам, че звучи налудничаво, и страшно се ядосвам на себе си, че съм толкова слаба! Как мога да обичам мъж, който ме бие до посиняване? Защо обичам един проклет пияница? Веднъж го попитах:

„Защо? Защо ме удряш?“

Той се наведе към мен и ме погледна право в очите:

„Ако не те бия, Мини, кой знае какво ще стане от теб.“

Беше ме приклещил в ъгъла на банята като куче. Налагаше ме с колана си. Тогава за пръв път изобщо се замислих за това. А кой знае какво би станало от мен, ако проклетият Лирой спре да ме удря?!

На следващата вечер изпращам всички по леглата по-рано, включително и себе си. Лирой е във фабриката до пет сутринта, а на мен ми е прекалено тежко за този период на бременността. Боже, може да са близнаци. Няма да си дам парите, та някой доктор да ми съобщи тази лоша новина. Знам само, че това бебе вече е по-голямо, отколкото останалите, когато се родиха, а съм едва в шестия месец. Заспивам дълбоко. Сънувам, че седя на дълга дървена маса, отрупана с блюда. Глозгам голяма кълка от печена пуйка. Стряскам се и сядам задъхана в леглото.

— Кой е там?

Сърцето ми ще изскочи от гърдите. Оглеждам тъмната спалня. Минава полунощ. Лирой го няма, слава Богу! Но нещо със сигурност ме събуди. И тогава осъзнавам какво е било. Чула съм онова, което чаках. Онова, което всички чакахме. Чула съм писъка на госпожа Хили.

Госпожица Скийтър

Глава 33

Отварям очи. Сърцето ми тупти силно. Изпотена съм. Зелените лози на тапетите се вият нагоре по стената. Какво ме събуди? Какво беше това? Ставам от леглото и се ослушвам. Не ми звучи като гласа на майка. Беше прекалено писклив. Чух писък, все едно някой раздира плат. Сядам на леглото и притискам сърцето си с ръка. То още препуска. Нищо не върви по план. Хората разбраха, че книгата е за Джаксън. Не мога да повярвам, че забравих колко бавно чете Хили. Обзалагам се, че разправя на всички, че е прочела повече, отколкото в действителност. Нещата излизат извън контрол. Една прислужница на име Анабел вече е уволнена, бели жени си шепнат за Ейбълийн и Лувиния и кой знае какво още ще стане. А иронията е там, че кърша ръце и чакам Хили да проговори, докато в същото време съм единственият човек в града, когото вече не го е грижа какво ще каже тя. Ами ако съм допуснала ужасна грешка с тази книга? Поемам си дълбоко въздух. Опитвам се да мисля за бъдещето, а не за настоящето.

Преди месец изпратих петнайсет свои автобиографии в Далас, Мемфис, Бърмингам и в още пет града, както и отново в Ню Йорк. Госпожа Щайн ми каза, че мога да я посоча като лице за контакт, което вероятно е единственото забележително на страницата — да имам препоръка от някой в издателския бранш. Посочих всичко, което съм работила през последната година: Водещ на домакинската рубрика във вестник „Джаксън джърнъл“. Редактор на бюлетина на женската организация в Джаксън. Автор на „Слугинята“ — противоречива книга за чернокожите прислужници и белите им работодатели, издателство „Харпър & Роу“.

Всъщност не посочих книгата, просто исках да напиша веднъж заглавието й. Но сега дори да си намеря работа в някой голям град, не мога да оставя Ейбълийн да се оправя с цялата каша. Не и след като всичко тръгна толкова зле. Но, Боже, трябва да се махна от Мисисипи! Освен майка и татко, тук не ми остана нищо — нито приятели, нито работа, за която да ме е грижа, нито Стюарт.

Но не просто искам да се махна от тук. Когато подадох документи в „Ню Йорк Поуст“, „Ню Йорк Таймс“, списание „Харпър“ и списание „Ню Йоркър“, пак усетих онзи порив, както в колежа, колко много искам да отида в този град. Не в Далас или Мемфис, а в Ню Йорк, където би трябвало да живее един писател. Но все още никой не ми се е обадил. Ами ако никога не си тръгна от тук? Ами ако остана в Джаксън цял живот?

Лежа и гледам как първите слънчеви лъчи се процеждат през прозореца. Потръпвам. Осъзнавам, че онзи пронизителен писък е бил мой.

В аптека „Брентс“ съм и взимам шампоан и сапун за майка, докато господин Робъртс изпълнява рецептата й. Майка твърди, че вече не й трябват лекарства, че единственият лек за рака е това, че има дъщеря, която не иска да си подстриже косата и носи прекалено къси рокли дори в неделя, защото кой знае каква щуротия ще направя с външния си вид, ако тя умре. Просто съм благодарна, че майка е по-добре. Ако петнайсетсекундният ми годеж със Стюарт е запалил искрата за живот у нея, фактът, че сега съм отново необвързана, й дава дори още повече сили. Тя беше силно разочарована, когато скъсахме, но бързо се възстанови. Стигна дори до там, че да се опита да ме сватоса с един трийсет и пет годишен трети братовчед, който е красив и отдалеч му личи, че е хомосексуалист.

— Майко — бях се обърнала към нея, удивена как не го е забелязала, след като той си тръгна след вечерята. — Той е… — Но замълчах. Вместо това я потупах по ръката. — Той каза, че не съм негов тип.

Сега бързам да си тръгна от аптеката, преди да влезе някой познат. Вече трябваше да съм свикнала с изолацията, но не съм. Липсват ми приятелките. Не Хили, но понякога Елизабет, старата мила Елизабет от гимназията. Стана ми още по-тежко, след като завърших книгата и вече не можех да ходя при Ейбълийн. Решихме, че е прекалено рисковано. Липсват ми дните, когато ходех у тях, но най-много ми липсват разговорите с нея. През няколко дни се чувам с Ейбълийн по телефона, но не е същото, като да седя у тях. Когато тя ми съобщава какво се случва из града, се моля от цялата работа да излезе нещо добро. Но засега няма надежда. Момичетата само клюкарстват и приемат книгата за някаква игра, в която се опитват да познаят кой кой е, а Хили обвинява грешните хора. Аз лично убедих чернокожите прислужници, че няма да ни разкрият, и аз нося отговорност за това.

Камбанката над вратата иззвънява. Вдигам очи и виждам да влизат Елизабет и Лу Ан Темпълтън. Промъквам се при щанда за козметични кремове с надеждата да не ме видят. Но после надзъртам над рафтовете. Двете отиват към щанда със закуски, хванати под ръка като ученички. Лу Ан както обикновено е с дълги ръкави въпреки лятната жега и се усмихва. Интересно дали знае, че в книгата пише за нея? Елизабет е тупирала косата около челото си, а тилът й е покрит с шал — жълтия шал, който й подарих за двайсет и първия й рожден ден. Изчаквам минутка и ми става странно да ги гледам така, след като знам толкова много неща за тях. Снощи Ейбълийн ми каза, че Елизабет е стигнала до десета глава, а още няма ни най-малка представа, че чете за себе си и приятелките си.

— Скийтър — обажда се господин Робъртс от гишето. — Лекарството на майка ти е готово.

Отивам в предната част на магазина и се налага да мина покрай Елизабет и Лу Ан, седнали при закуските. Те са с гръб към мен, но в огледалото виждам смръщените им погледи. В същия миг двете свеждат очи. Плащам лекарството и кремовете за майка и се промъквам обратно покрай щандовете. Тъкмо когато се опитвам да избягам през страничния вход на магазина, Лу Ан Темпълтън се появява иззад щанда с четки за коса.

— Скийтър, може ли за минутка?

Примигвам изненадано. От осем месеца никой не ме е питал дали имам секунда, да не говорим за минута.

— Хм, да, разбира се — казвам аз предпазливо.

Лу Ан хвърля поглед през прозореца и виждам, че Елизабет е навън и върви към колата си с млечен шейк в ръка. Лу Ан ми прави знак да отида при нея до шампоаните и праховете за пране.

— Надявам се, че майка ти продължава да се оправя — казва Лу Ан. Усмивката й не е лъчезарна както обикновено. Тя подръпва дългия ръкав на роклята си, макар челото й да е покрито с пот.

— Добре е. Още е… в ремисия.

— Радвам се. — Тя кимва и двете се гледаме неловко. Лу Ан си поема дълбоко въздух. — Знам, че отдавна не сме си говорили — казва тя тихичко, — но мисля, че трябва да знаеш какво говори Хили. Твърди, че ти си написала книгата за… прислужниците.

— Чух, че тази книга е от анонимен автор — отговарям бързо аз, без дори да съм сигурна, че трябва да се правя, че не съм я чела. Защото всички в града вече са си я купили. В книжарниците е изчерпана, а в библиотеката има списък с чакащи за два месеца напред.

Лу Ан вдига ръка, все едно ми прави знак да спра.

— Не искам да знам дали е вярно. Но Хили… — Тя пристъпва крачка напред. — Хили Холбрук ми се обади онзи ден и ми каза да уволня прислужницата си Лувиния. — Тя стисва устни и поклаща глава.

Стаявам дъх. Моля те, моля те, не ми казвай, че си я уволнила.

Лу Ан ме поглежда в очите и казва:

— Скийтър, Лувиния… понякога е единствената причина да ставам сутрин. Не отговарям. Може би това е капан, заложен от Хили. — Сигурна съм, че ме мислиш просто за някаква глупачка… защото се съгласявам с всичко, което Хили казва. — Очите й се насълзяват. Устните й треперят. — Лекарите искат да отида в Мемфис за… лечение с електрошок… — Тя закрива лице с длани, но сълзите се процеждат през пръстите й. — Заради депресията и… опитите… — прошепва тя.

Поглеждам към дългите й ръкави и се чудя какво точно крие под тях. Надявам се да не е, каквото си мисля, но потръпвам.

— Хенри, разбира се, казва или да се стегна, или да си стягам багажа. — Тя прави опит за усмивка, която бързо избледнява и в очите й пак се чете тъга. — Скийтър, Лувиния е най-смелият човек, когото познавам. Въпреки всичките си проблеми, ми отделя време и разговаря с мен. Помага ми да преживявам дните. Когато прочетох какво е написала за мен, как съм й помогнала с внука й… не бях изпитвала подобна признателност през живота си. Не бях се чувствала така добре от месеци.

Не знам какво да й кажа. Това е единственият добър отзив за книгата и ми се ще да я разпитам по-подробно. Предполагам, че и Ейбълийн още не е чула това. Но в същото време се притеснявам, защото е ясно, че Лу Ан знае.

— Ако наистина си я написала ти, ако слуховете, които разпространява Хили, са верни, искам да знаеш, че никога не бих уволнила Лувиния. Казах на Хили, че ще си помисля, но ако Хили Холбрук още веднъж повдигне този въпрос пред мен, ще й заявя, че онзи пай й е бил малко.

— Как… защо мислиш, че става въпрос за Хили? — Цялата ни защита, цялата ни застраховка ще стане на пух и прах, ако тайната за пая бъде разкрита.

— Може и да е тя, а може и да не е. Но така се говори — поклаща глава Лу Ан. — А тази сутрин чух как Хили обяснява на всички, че книгата дори не е за Джаксън. Кой знае защо?

Отдъхвам си и прошепвам:

— Слава Богу!

— Е, Хенри ще се прибере скоро. — Тя слага чантата си на рамо и изправя гръб. Усмивката отново се появява на лицето й като маска. Тръгва към вратата, но когато я отваря, се обръща и ме поглежда. — Ще ти кажа и още нещо. Хили Холбрук няма да получи моя глас на изборите за президент на женската организация през януари. Нито пък когато и да било в бъдеще.

При тези думи тя излиза и камбанката иззвънтява след нея. Стоя загледана през прозореца. Навън е започнало да ръми и лъскавите коли и черният асфалт изглеждат като забулени в мъгла. Гледам как Лу Ан се отдалечава на паркинга и си мисля: „Колко неща не знаем за хората.“ Чудя се дали не съм могла да направя дните й малко по-поносими, ако се бях опитала. Ако се бях държала малко по-мило с нея. Не беше ли това смисълът на книгата? Жените да разберат, че всички сме хора. Не сме толкова различни. Не и колкото си мислех преди. Но Лу Ан е разбрала смисъла на книгата още преди да я прочете. През цялото време аз съм била онази, която не го е проумявала.

Същата вечер звъня четири пъти на Ейбълийн, но телефонът й дава заето. Затварям и оставам за малко в килера, загледана в бурканите със сладко от смокини, което Константин приготви, преди смокинята да изсъхне. Ейбълийн ми каза, че прислужниците непрекъснато говорят за книгата и какво се случва. Обаждали й се по шест-седем пъти на вечер.

Въздъхвам. Днес е сряда. Утре ще предам статията за рубриката на госпожа Мърна, която написах преди шест седмици. Пак съм натрупала десетина готови материала, защото нямам какво да правя. След това не ми остава за какво друго да мисля и започвам да се тревожа. Понякога, когато ми е скучно, се чудя какъв ли щеше да е животът ми, ако не бях написала книгата.

В понеделник щях да играя бридж. А утре вечер щях да съм на срещата на организацията и да предам материалите за бюлетина. После, в петък, Стюарт щеше да ме заведе на вечеря и да стоим навън до късно, и така в събота щях да се събудя уморена за тенис мача. Уморена, примирена и… недоволна. Защото Хили щеше същия следобед да обвини прислужницата си в кражба, а аз щях само да седя и да я слушам. А Елизабет щеше да дръпне прекалено силно ръката на детето си и аз щях да извърна очи, и да се престоря, че не виждам. Щях да съм сгодена за Стюарт и нямаше да съм с къси рокли, а само с къса коса, нито пък щях да се заема с нещо толкова рисковано, като да напиша книга за чернокожи прислужници, защото щях да се страхувам твърде много от неодобрението му. И макар никога да не съм се залъгвала, че съм променила възгледите на хора като Хили и Елизабет, поне вече не се налага да се съгласявам с тях.

Излизам от задушния килер с неприятно чувство. Нахлузвам мъжките си чехли и излизам навън в топлата нощ. Има пълнолуние и е достатъчно светло. Следобед забравих да проверя пощенската кутия, а само аз ходя за пощата. Отварям кутията и намирам вътре едно писмо. От „Харпър & Роу“ е, значи трябва да го е пратила госпожа Щайн. Изненадана съм, че ми е писала тук, защото ми изпратиха всички договори за книгата до пощенска кутия, за всеки случай. Твърде тъмно е, за да го прочета, и го пъхвам в задния джоб на джинсите си. Вместо да вървя по алеята, тръгвам напряко през „овощната градина“, усещам меката трева под краката си и заобикалям изпопадалите по земята ранни круши. Отново е септември и аз още съм тук. Още съм тук! Дори Стюарт се премести. В едно интервю преди няколко седмици сенаторът каза, че Стюарт е преместил седалището на петролната си компания в Ню Орлиънс, за да може да прекарва повече време на нефтените платформи в морето.

Чувам хрущене на чакъл. Не виждам обаче колата, която се приближава по алеята, защото, незнайно защо, фаровете не са пуснати. Гледам я как паркира олдсмобила пред къщата и изключва двигателя, но не излиза от колата. Лампата на предната ни веранда свети, а около жълтата крушка пърхат нощни пеперуди. Тя се е привела над волана, все едно се опитва да види кой си е вкъщи. Какво, по дяволите, иска? Наблюдавам я няколко секунди. После си мисля: „Отиди първа при нея! Отиди при нея, преди да е направила онова, което е планирала.“ Тръгвам тихо през двора. Тя пали цигара и изхвърля кибритената клечка на алеята ни през отворения си прозорец. Приближавам колата отзад, но тя не ме вижда.

— Чакаш ли някого? — надвесвам се на прозореца.

Хили подскача и изпуска цигарата си на чакъла. Излиза тромаво от колата, затръшва вратата след себе си и отстъпва назад.

— Да не си се приближала и на сантиметър! — казва ми тя.

Спирам на място и я оглеждам. Че кой няма да иска да я огледа? Черната й коса е разчорлена. Една къдрица на темето й стърчи право напред. Половината й блуза е отвън, тлъстините й опъват копчетата и забелязвам, че е напълняла. Има и… херпес. В ъгъла на устата, разчоплен и зачервен. Не й е излизал херпес, откакто Джони скъса с нея в колежа. Тя ме измерва с поглед.

— Сега някакво хипи ли си станала? Боже, горката ти майка сигурно страшно се срамува от теб.

— Хили, защо си тук?

— За да ти кажа, че се обадих на адвоката си, Хиби Гудман, който по една случайност е най-големият специалист по делата за клевета в Мисисипи, и те чакат големи неприятности, госпожичке. Знаеш ли, че ще те вкарат в затвора?

— Нищо не можеш да докажеш, Хили. — Бях обсъдила всичко с юридическия отдел на „Харпър & Роу“. Внимавахме много да остана в сянка.

— Е, знам със сигурност, че ти си я написала, защото в този град няма друг толкова ненормален, че да се сдуши така с чернилките. Сега ми се струва невероятно, че някога сме били приятелки.

Мисля си дали да не се прибера вътре и да заключа вратата. Но в ръката си тя държи плик с писмо, а това ме притеснява.

— Хили, знам, че хората говорят и се пускат много слухове…

— О, не, тези приказки не ме притесняват. Целият град знае, че не става въпрос за Джаксън. Пише за някакъв град, измислен от малкия ти болен мозък, а аз знам и кой ти е помогнал.

Стисвам зъби. Тя очевидно знае за Мини и Лувиния, това ми беше ясно, но дали знае за Ейбълийн? За другите? Хили размахва писмото и то изшумолява.

— Тук съм, за да уведомя майка ти какво си направила. — Ще ме издадеш на майка ми? — разсмивам се аз, но истината е, че майка не знае нищо за книгата. И искам така да си остане. Ще се огорчи и ужасно ще се засрами от мен и… Поглеждам към писмото. Ами ако заради това състоянието й пак се влоши?

— Точно това ще направя — Хили се качва по стълбите на верандата с високо вдигната глава.

Настигам я бързо при входната врата. Тя я отваря и влиза вътре, все едно си е вкъщи.

— Хили, не съм те канила да влизаш — хващам я аз за лакътя. — Излизай…

Но в същия миг майка се появява в стаята и аз пускам ръката й.

— О, Хили — казва майка. По халат е и бастунът й помръдва несигурно, когато върви. — Откога не съм те виждала, скъпа.

Хили примигва няколко пъти. Не знам кой е по-втрещен — Хили от вида на майка ми или майка ми от вида на Хили. Някога гъстата кафява коса на майка сега е снежнобяла и оредяла. Треперещата й ръка, хванала бастуна, вероятно изглежда костелива като на скелет за човек, който не я е виждал. Но най-страшното е, че майка не си е сложила цялата протеза, а само предните зъби. Бузите й са хлътнали дълбоко, мъртвешки.

— Госпожо Филън, дойдох… дойдох, за да…

— Хили, да не си болна? Изглеждаш ужасяващо — казва майка.

Хили облизва устни.

— Ами аз… нямах време да се оправя преди…

Майка поклаща глава.

— Хили, скъпа. Никой млад съпруг не иска да се прибере вкъщи и да завари подобна гледка. Виж си само косата! А това… — Майка се мръщи и се приближава, втренчена в херпеса, — това никак не изглежда добре, скъпа.

Аз не откъсвам очи от писмото. Майка размахва пръст към мен:

— Утре ще се обадя на Фани Мей и ще запазя часове и за двете ви.

— Госпожо Филън, не…

— Няма нужда да ми благодариш — прекъсва я майка. — Това е най-малкото, което мога да направя за теб, след като скъпата ти майка вече не е наблизо да те напътства. А сега отивам да си лягам — добавя тя и тръгва с клатушкане към спалнята си. — Не стойте до много късно, момичета.

За миг Хили стои втрещена, с отворена уста. Накрая тръгва към вратата, отваря я рязко и излиза. Писмото още е в ръката й.

— Нямаш представа колко си загазила, Скийтър — изсъсква тя, все едно ме удря с думите си. — А онези твои негърки?

— За кого точно говориш, Хили? Нищо не знаеш.

— Не знам, така ли? Онази Лувиния? О, вече се погрижих за нея. Лу Ан ще я уволни — къдрицата на темето й пружинира, когато кима. — И кажи на онази Ейбълийн, че следващия път, когато реши да пише за скъпата ми приятелка Елизабет… точно така — казва тя с кисела усмивка, — помниш Елизабет, нали? Беше те поканила на сватбата си?

Ноздрите ми пламват. Когато чувам името на Ейбълийн, ми идва да я фрасна.

— Да речем, че Ейбълийн е трябвало да бъде малко по-досетлива и да не споменава за Г-образната пукнатина на масата на Елизабет. Сърцето ми спира. Проклетата пукнатина! Каква глупачка съм да пропусна подобно нещо. — И не мисли, че съм забравила Мини Джаксън. Имам големи планове за тази чернилка.

— Внимавай, Хили — казвам аз през зъби. — Не се издавай. — Звуча толкова уверено, но вътрешно треперя и се чудя какви ли са тези планове. Очите й стават огромни: — Не съм аз ОНАЗИ, КОЯТО Е ИЗЯЛА ПАЯ!

Тя се обръща и тръгва към колата си. Отваря вратата със замах:

— И кажи на негърките да си пазят гърба. Защото няма да им се размине.

Набирам с трепереща ръка номера на Ейбълийн. Опъвам шнура на слушалката в килера и затварям вратата. В другата си ръка държа отвореното писмо от „Харпър & Роу“. Имам чувството, че е полунощ, а е едва осем и половина. Ейбълийн вдига телефона и аз изричам на един дъх: — Хили дойде у нас тази вечер. Разбрала е.

— Госпожа Хили ли? Какво е разбрала?

Тогава чувам в далечината гласа на Мини.

— Хили ли? Какво за госпожа Хили?

— Мини е… при мен — казва Ейбълийн.

— Е, тя така или иначе трябва да знае — отвръщам аз, макар да ми се иска Ейбълийн да можеше да й го съобщи по-късно, когато не съм на телефона. Разказвам как Хили се появи у дома, как влетя в къщата, изчаквам, докато Ейбълийн повтори всичко на Мини. Звучи ми още по-страшно, когато го чувам от устата на Ейбълийн. Ейбълийн пак вдига слушалката и въздъхва.

— По пукнатината на масата у Елизабет… така Хили е разбрала със сигурност. — Божке, онази пукнатина! Не мога да повярвам, че съм я споменала.

— Не, аз трябваше да забележа. Ужасно съжалявам, Ейбълийн.

— Дали госпожа Хили ще каже на госпожа Лийфолт, че съм писала за нея?

— Няма как да й каже — провиква се Мини. — Така ще признае, че става въпрос за Джаксън.

Сега осъзнавам колко добър е бил планът на Мини.

— Съгласна съм — казвам аз. — Струва ми се, че Хили е ужасена, Ейбълийн. Не знае какво да прави. Затова заяви, че ще ме издаде на майка ми.

Сега, след като се отърсих от шока от заплахата на Хили, при тази мисъл почти се разсмивам. Това е най-малкият ни проблем. Щом майка ми преживя развалянето на годежа, тогава ще понесе и това. Ще му мисля, когато се случи.

— Май няма какво друго да направим, освен да чакаме — казва Ейбълийн, но ми се струва притеснена. Вероятно сега не е най-подходящият момент да й кажа другата новина, но не мога да се сдържа.

— Днес получих… писмо. От „Харпър & Роу“. Мислех си, че е от госпожа Щайн, но не беше.

— А от кого тогава?

— Предлагат ми работа в списание „Харпърс“ в Ню Йорк. Като… помощник-коректор. Почти съм сигурна, че госпожа Щайн ме е препоръчала.

— Това е чудесно! — казва Ейбълийн, а после се провиква: — Мини, на госпожица Скийтър са й предложили работа в Ню Йорк!

— Ейбълийн, не мога да я приема. Исках само да споделя с теб. Аз… — Благодарна съм, че мога да споделя новината поне с Ейбълийн.

— Как така не можете да приемете? Нали за това мечтаехте.

— Не мога да замина точно сега, когато нещата се усложниха. Няма да ви оставя сами да се оправяте с тази каша.

— Но… лошите неща ще се случват, независимо дали сте тук или не.

Боже, при тези думи ми идва да се разплача.

— Не исках да прозвучи така. Не знаем какво ще се случи. Госпожице Скийтър, трябва да приемете работата.

Наистина не знам какво да правя. Част от мен си мисли, че не биваше да казвам на Ейбълийн, защото, естествено, тя ще настоява да замина, но имах нужда да споделя с някого. Чувам я как прошепва на Мини:

— Разправя, че нямало да приеме.

— Госпожице Скийтър — казва Ейбълийн пак в слушалката. — Не искам да сипвам сол в раната ви…, но тук, в Джаксън, животът ви не е хубав. Майка ви сега е по-добре и…

Чувам приглушени думи и прехвърляне на слушалката, и изведнъж чувам гласа на Мини:

— Я ме чуйте, госпожице Скийтър. Аз ще се грижа за Ейбълийн и тя ще се грижи за мен. Но на вас нищо не ви остана тук, освен врагове в женската организация и майка, заради която ще се пропиете. Вече нямате работа тук. А и в този град никога няма да си намерите друго гадже, това е ясно на всички. Затова не просто си замъкнете белия задник в Ню Йорк, а направо тичайте натам.

Мини ми трясва телефона, а аз стоя и се взирам в слушалката в едната си ръка и в писмото в другата. „Нима?“ Струва ми се, че за пръв път се замислям сериозно. „Наистина ли мога да го направя?“ Мини е права, Ейбълийн също. Тук не ми остана нищо друго, освен майка и татко, а ако остана заради родителите си, със сигурност ще разваля отношенията си с тях, о… Облягам се на етажерката, затварям очи. Ще отида. Ще отида в Ню Йорк.

Ейбълийн

Глава 34

Днес по сребърния сервиз на госпожа Лийфолт има странни петна. Сигурно е заради високата влажност. Обикалям около масата за бридж и лъсвам отново всеки прибор, за да се уверя, че всичко си е на мястото. Малкото човече започна да задига разни работи — лъжици, десетачета и фиби за коса. Пъха ги в пелената си, за да ги скрие. Понякога, когато го преобувам, имам чувството, че отварям сандък със съкровище. Телефонът звъни и отивам в кухнята, за да вдигна.

— Имам новина — казва Мини.

— Какво чу? — Госпожа Ренфроу рекла, че със сигурност госпожа Хили е изяла пая. — Мини се кикоти, но моето сърце започва да бие десет пъти по-бързо.

— Божке, госпожа Хили ще е тук след пет минути. Най-добре ще е да изгаси този пожар бързо! — Чувствам се като луда, че сега съм на нейна страна. Така се обърквам.

— Обадих се на едноръката Ърнест… — Но в този миг Мини млъква. Сигурно госпожа Силия е влязла в стаята. — Така, излезе. Обадих се на едноръката Ърнестин и тя рече, че госпожа Хили крещяла по телефона цял ден. А госпожа Клара разбрала за Фани Еймъс.

— Уволнила ли я е? — Госпожа Клара издържаше момчето на Фани Еймъс, докато беше в колежа, и това беше една от приятните истории.

— Не. Само седяла с отворена уста и книга в ръка.

— Слава на Бога! Обади ми се, ако чуеш още нещо — казвам аз. — Не се притеснявай, ако вдигне госпожа Лийфолт. Кажи й, че ме търсиш заради болната ми сестра. — Боже, не ме наказвай за тази лъжа. Последното, което ми трябва сега, е някоя от сестрите ми да се разболее. Няколко минути след като затварям, на входната врата се звъни, а аз се правя, че не чувам. Толкова съм нервна, че ще видя лицето на госпожа Хили след онова, дето е казала на госпожица Скийтър. Не мога да повярвам, че съм споменала за Г-образната пукнатина. Излизам от тоалетната си и просто стоя и се чудя какво ще стане, ако се наложи да оставя Мей Мобли. Боже, ако се наложи, моля те, прати й някоя добра жена. Не я оставяй само с госпожица Тейлър, която да й разправя, че черното е мръсно, с баба й, дето трябва да я ощипе, та малката да й каже „Благодаря“, и със студената госпожа Лийфолт.

Звънецът пак се чува, но аз не помръдвам. Казвам си, че ще го направя утре. За всеки случай ще се сбогувам с Мей Мобли. Когато се връщам в къщата, чувам, че всички дами са на масата и си говорят. Гласът на госпожа Хили е най-силен. Притискам ухо до кухненската врата, защото ужасно ме е страх да вляза.

— … не е Джаксън. Тази книга е пълен боклук. Обзалагам се, че цялата история е съчинена от някоя негърка…

Чувам как някакъв стол стърже по пода и знам, че госпожа Лийфолт е тръгнала да ме търси. Не мога да отлагам повече. Отварям вратата с кана със студен чай в едната ръка. Обикалям около масата и не отлепвам очи от обувките си.

— Чух, че онази героиня, Бети, може да е Шарлийн — казва госпожа Джийни с облещени очи. До нея госпожа Лу Ан седи с празен поглед, като че ли й е все едно. Ще ми се да можех да й кажа колко се радвам, че тя е бялата дама на Лувиния, без да се издам, но знам, че не мога да го направя. А не мога да разбера и нищо по изражението на госпожа Лийфолт, защото тя се мръщи както обикновено. Но лицето на госпожа Хили е лилаво като слива.

— А прислужницата от Четвърта глава? — продължава госпожа Джийни. — Чух Сиси Тъкър да казва…

— Книгата не е за Джаксън! — почти крясва госпожа Хили и скача, докато й наливам. Една капка чай пръсва случайно в празната й чиния. Тя ме поглежда и очите ми се вдигат към нея, все едно е магнит. Просъсква ми тихо и хладно: — Разля, Ейбълийн.

— Съжалявам, аз…

— Избърши го!

Разтреперана, аз избърсвам капката с кърпата, увита около дръжката на каната. Тя ме гледа в очите. Трябва да сведа поглед. Усещам изгарящата тайна, която и двете знаем.

— Донеси ми нова чиния! Чиния, която не си изцапала с мръсната си кърпа.

Донасям й нова чиния. Тя я разглежда и изсумтява силно. После се обръща към госпожа Лийфолт и казва:

— Тези хора дори не могат да бъдат научени какво е чистота.

Същата вечер се налага да остана до късно у госпожа Лийфолт. След като Мей Мобли заспива, изваждам тетрадката си за молитви и започвам по списъка. Много се радвам за госпожица Скийтър. Тя ми се обади тази сутрин и каза, че е приела работата. Заминава за Ню Йорк след седмица! Ама, Божке, не спирам да подскачам всеки път, когато чуя някакъв шум, и все ми се струва, че госпожа Лийфолт ще се появи на вратата и ще каже, че знае истината. Когато се прибирам вкъщи, съм твърде нервна, за да заспя. Отивам през непрогледния мрак до задната врата на Мини. Тя седи на масата и чете вестник. Това е единственото време от деня, в което не тича насам-натам, за да чисти, храни или нарежда на някого. Тъй като в къщата е страшно тихо, ми се струва, че нещо не е наред.

— Къде са всички?

Тя свива рамене:

— По леглата или на работа.

Дръпвам си един стол и сядам.

— Просто искам да знам какво ще стане — казвам аз. — Знам, че трябва да съм благодарна, че още не е избухнал голям скандал, но това чакане ме побърква.

— И това ще стане. Съвсем скоро — казва Мини, все едно си говорим какво кафе пием.

— Мини, как можеш да си толкова спокойна?

Тя ме поглежда и слага ръце върху корема си, който порасна доста през последните две седмици.

— Знаеш ли госпожа Чотард, на която прислужва Уили Мей? Вчера питала Уили Мей дали се държи с нея лошо като ужасните дами от книгата. — Мини изсумтява. — Уили Мей й рекла, че има какво още да се желае, но че не е твърде лоша.

— Сериозно ли я е питала това?

— И тогава Уили Мей й разказала как са се държали всички останали бели дами с нея, и хубавите, и лошите неща, а онази бяла жена я изслушала. Уили Мей рече, че работи при нея от трийсет и седем години, а тогава за пръв път седнали заедно на една маса.

Освен за Лувиния, това е първото хубаво нещо, което чувам. Опитвам се да се порадвам. Но веднага се връщам към действителността.

— Ами госпожа Хили? Ами онова, което каза госпожица Скийтър? Мини, не се ли притесняваш поне малко?

Мини оставя вестника.

— Виж, Ейбълийн, няма да те лъжа. Страх ме е, че Лирой ще ме убие, ако разбере. Страх ме е, че госпожа Хили ще ми подпали къщата — поклаща глава тя. — Не мога да го обясня, но имам някакво усещане, че може би всичко се случва точно както трябва.

— Нима?

Мини се смее.

— Боже, започвам да говоря като теб, нали? Сигурно остарявам.

Ритвам я лекичко. Но се опитвам да проумея защо Мини се държи така. Направихме нещо смело и добро. А Мини може би не иска да й отнемат последствията от смелата и добра постъпка. Дори и лошите. Но пак не мога да разбера как така е толкова спокойна. Мини пак навежда глава към вестника, но след малко забелязвам, че не чете. Просто се взира в думите и си мисли за нещо друго. Пред съседната къща се трясва врата на кола и тя подскача. И тогава виждам тревогата, която се опитва да прикрие. Но се чудя защо. Защо ще крие от мен? Колкото повече я гледам, толкова повече схващам какво става тук, какво е направила Мини. Не знам защо се сещам чак сега. Мини ни накара да включим историята с пая, за да ни защити. Не за да защити себе си, а за да защити мен и останалите прислужници. Знаела е, че така госпожа Хили само ще я намрази още повече. Но въпреки това го направи. И сега не иска никой друг да разбира колко е уплашена. Пресягам се и я хващам за ръката.

— Ти си прекрасен човек, Мини.

Тя обръща очи и ми се изплезва, все едно съм й поднесла чиния с кучешки бисквити.

— Знаех си, че изкуфяваш — отвръща тя.

И двете избухваме в смях. Късно е и сме много уморени, но тя става и си налива още една чаша кафе, а на мен ми прави чай, който аз пия бавно. Говорим си до късно през нощта.

На другия ден, в събота, всички сме в къщата — цялото семейство Лийфолт плюс мен. Дори господин Лийфолт си е у дома. Книгата ми вече не стои на нощното шкафче. В началото не виждам къде я е оставила. После обаче забелязвам дамската чанта на госпожата на дивана и книгата, пъхната в нея. Това означава, че я е носила някъде. Надниквам вътре и виждам, че показалеца за страници го няма. Искам да я погледна в очите и да видя какво знае, но госпожа Лийфолт стои почти цял ден в кухнята и се опитва да направи торта. Не ме пуска вътре да й помогна. Разправя, че тази не е като моите торти, а някаква засукана рецепта от списание „Кулинар“. Утре ще организира обяд за църквата, в която ходи, и в трапезарията е пълно с разни неща за посрещане на гости. Взела е назаем три съда за претопляне от госпожа Лу Ан и осем комплекта сребърни прибори от госпожа Хили, защото ще идват четиринайсет души, а опазил Бог онези хора от църквата да ядат с обикновени метални вилици! Малкото човече е в стаята на Мей Мобли и си играе с нея.

А господин Лийфолт крачи напред-назад из къщата. От време на време спира пред стаята на малката и после пак тръгва да крачи. Вероятно си мисли, че трябва да си поиграе с децата, защото е събота, но ми се струва, че не знае как. И затова нямам кой знае какво да правя. Едва два часът е, а вече съм изчистила къщата от горе до долу, лъснах баните, изпрах дрехите. Изгладих всичко, без бръчките по лицето си. В кухнята не ме пускат, а не ми се ще господин Лийфолт да си помисли, че по цял ден само седя и си играя с децата. Накрая и аз започвам просто да обикалям насам-натам. Докато господин Лийфолт се мотае из трапезарията, надзъртам и виждам, че Мей Мобли държи лист хартия в ръка и учи Рос на нещо. Тя обича да си играе на училище с малкото си братче. Влизам в дневната и започвам да бърша прахта от книгите за втори път. Май днес няма да успея да се сбогувам с нея за всеки случай, при цялата тази тълпа в къщата.

— Ще играем на една игра — чувам да казва Мей Мобли на брат си. — Сега ти седни на масата, защото си в „Улуъртс“ и си чернокож. И в никакъв случай не бива да мърдаш от мястото си, иначе ще отидеш в затвора.

Веднага се спускам към детската стая, но господин Лийфолт вече е там и гледа от вратата. Аз заставам зад него. Господин Лийфолт е скръстил ръце на бялата си риза. Килнал е глава на една страна. Сърцето ми препуска с хиляда километра в час. Досега никога не съм чувала Мей Мобли да споменава тайните ни истории на глас, освен пред мен. А това става, когато майка й не си е вкъщи и няма кой друг да я чуе. Но тя така се е улисала, че не забелязва татко си, който я слуша от прага.

— Добре — казва Мей Мобли и се намества тромаво на стола. — Рос, ти ще седиш тук, на масата в „Улуъртс“. Няма да ставаш!

Искам да кажа нещо, но от устата ми не излиза нито звук. Мей Мобли се приближава на пръсти зад Рос и изсипва на главата му кутия с пастели, които изтрополяват на пода. Малкото човече се мръщи, но тя го поглежда строго и казва:

— Не бива да мърдаш. Трябва да си смел. И никакви сълзи! — После тя му се изплезва и започва да го замеря с обувчици на кукли, а малкото човече я поглежда, все едно иска да каже: „Защо търпя тези глупости?“ — и изпълзява с вой от стола си.

— Ти губиш! — казва тя. — А сега ще играем на „Отзад в автобуса“ и ти ще се казваш Роза Паркс.

— Кой те научи на тези неща, Мей Мобли? — пита господин Лийфолт и малката рязко обръща глава с облещени очи, все едно е видяла призрак.

Коленете ми се подкосяват. Всичко в мен крещи да вляза в стаята. Да гледам тя да не загази здраво, но не мога да си поема дъх, за да помръдна. Малката ме поглежда зад гърба на баща си и господин Лийфолт се обръща, вижда ме и пак се обръща към нея. Мей Мобли вдига очи към баща си:

— Не знам. — И после поглежда към таблото за игра на пода, все едно ще продължи да си играе. Виждала съм я да го прави и преди и знам какво си мисли. Мисли си, че ако се занимава с нещо друго и не му обръща внимание, той може просто да си тръгне.

— Мей Мобли, татко ти зададе въпрос. Къде научи тези неща? — Той се навежда към нея. Не виждам лицето му, но знам, че се усмихва, защото Мей Мобли е срамежлива и обича баща си. И тогава тя казва силно и ясно:

— От госпожица Тейлър.

Господин Лийфолт се изправя. Отива в кухнята, а аз тръгвам след него. Той дръпва госпожа Лийфолт за рамото и казва:

— Утре отиваш в онова училище и преместваш Мей Мобли в друг клас. Никаква госпожица Тейлър повече.

— Какво? Не мога просто да сменя учителката й…

Стаявам дъх и се моля „Да, можете. Моля ви.“

— Просто го направи! — И както правят мъжете, господин Райли Лийфолт излиза навън, където не трябва да дава обяснения за нищо.

Цяла неделя не мога да спра да благодаря на Бог, че спаси малката от госпожица Тейлър. „Благодаря ти, Боже, благодаря ти, Боже, благодаря ти, Боже“, звънти в главата ми като песен. В понеделник сутрин госпожа Лийфолт тръгва натъкмена към училището на Мей Мобли и аз се усмихвам, като знам какво ще направи. Докато госпожа Лийфолт я няма, се захващам със среброто на госпожа Хили. Госпожа Лийфолт е оставила приборите от вчерашния обяд на кухненската маса. Измивам ги и през следващия един час ги полирам, а през това време се чудя как се справя с тази задача едноръката Ърнестин. Полирането на прибори с украса „Гран Барок“ с всички тези кръгчета и извивки е работа за две ръце. Когато госпожа Лийфолт се прибира, оставя чантата си на масата и цъква с език.

— Ох, трябваше да върна сребърните прибори тази сутрин, а се наложи да отида в училището на Мей Мобли, която настива, защото кихаше цяла сутрин, а сега стана почти десет часът…

— Мей Мобли се разболява ли?

— Вероятно — обръща очи с досада госпожа Лийфолт.

— И закъснявам за часа си при фризьора. Когато приключиш с лъскането, отиди и занеси приборите у Хили. Аз ще се прибера след обяд.

След като приключвам, увивам всичките сребърни прибори на госпожа Хили в синьо парче плат. Отивам да вдигна малкото човече от леглото. Той тъкмо се е събудил, примигва и ми се усмихва.

— Хайде, човече, да ти сложим нова пелена. — Слагам го на масата за повиване, свалям мократа пелена и, всемогъщи Боже, какво виждам — в нея има три калаени играчки и една от фибите на госпожа Лийфолт. Слава Богу, че пелената е само мокра, а не другото.

— Малкият — засмивам се аз, — ти си бил като Форт Нокс.

Той се хили и започва да се смее. Сочи люлката, а аз отивам до нея, опипвам одеялото и естествено, намирам една ролка за коса, мерителна лъжица и салфетка от плат. Божке, ще трябва да направим нещо по въпроса. Но не сега. Трябва да тръгваме към госпожа Хили. Закопчавам малкото човече в количката и го возя по улицата към дома на госпожа Хили. Навън е горещо, слънчево и спокойно. Завиваме по алеята пред къщата и Ърнестин отваря вратата. От левия й ръкав се подава малък кокалест израстък. Не я познавам добре, но знам, че обича доста да приказва. Тя ходи в методистката църква.

— Здравей, Ейбълийн — казва тя.

— Здравей, Ърнестин, сигурно си ни видяла да идваме. Тя кимва и поглежда надолу към малкото човече. Той гледа израстъка, все едно го е страх, че онова нещо ще го сграбчи.

— Гледах да стигна до вратата преди нея — прошепва Ърнестин, а после казва: — Сигурно си чула.

— Какво?

Ърнестин поглежда през рамо, а после се навежда напред.

— Нали знаеш бялата дама на Флора Лу, госпожа Хестър? Тази сутрин е вдигнала скандал на Флора Лу.

— Уволнила ли я е?

Флора Лу разказа няколко доста неприятни истории. Беше ядосана. Госпожа Хестър, която всички мислят за много мила, давала на Флора да използва специален „сапун за ръце“ всяка сутрин. Накрая се оказало, че това си било чиста белина. Флора ми показа белега от изгорено.

Ърнестин поклаща глава:

— Госпожа Хестър размахала онази книга и се развикала: „Това аз ли съм? За мен ли си писала?“, а Флора Лу й рекла: „Не, госпожо, не съм писала никаква книга. Не завърших даже и пети клас“, но госпожа Хестър се разкрещяла още повече: „Не знаех, че белината гори кожата, не знаех, че минималната надница е долар и двайсет и пет цента, ако Хили не разправяше на всички, че не става въпрос за Джаксън, щях да те уволня толкова бързо, че да ти се завие свят.“ А Флора Лу я попитала: „Да не искате да кажете, че не съм уволнена?“, а госпожа Хестър й креснала: „Уволнена ли? Не мога да те уволня, иначе хората ще разберат, че Десета глава е за мен. Вързана си на тази работа до края на живота си.“ И после госпожа Хестър облегнала глава на масата и рекла на Флора Лу да доизмие чиниите.

— Божке — казвам замаяно аз. — Надявам се… цялата тази работа да свърши добре.

Вътре в къщата госпожа Хили крещи името на Ърнестин.

— Не бих разчитала много на това — прошепва Ърнестин.

Подавам й тежкия плат, пълен със сребро. Тя протяга здравата си ръка, за да го вземе, и предполагам по навик, и чуканчето й също се протяга.

Същата вечер вилнее страшна буря. Гръмотевици трещят, а аз седя на масата в кухнята си и се потя. Треперя и се опивам да запиша молитвите си. Флора Лу е извадила късмет днес, но какво ще стане след това? Идва ми твърде много да не знам и да се тревожа и…

Чук-чук-чук.

Някой чука на входната врата. Кой ли е? Изправям гръб. Часовникът над печката показва осем и трийсет и пет. Навън дъждът се сипе като из ведро. Всеки, който ме познава добре, щеше да отиде на задната врата. Отивам на пръсти до входа. Пак се чука и аз подскачам силно.

— Кой… кой е? — питам аз. Проверявам дали е заключено.

— Аз съм.

Божке! Отдъхвам си и отварям вратата. Отвън стои госпожица Скийтър мокра и трепереща. Под дъждобрана си носи червената чанта.

— Мили Боже…

— Не успях да стигна до задната врата. Дворът е толкова разкалян, че не може да се върви през него.

Тя е боса и държи калните си обувки в ръка. Бързо затварям вратата зад нея.

— Нали никой не ви видя?

— Навън е непрогледен мрак. Щях да се обадя, но телефонът не работи заради бурята.

Знам, че нещо трябва да се е случило, но просто се радвам да я видя, преди да замине за Ню Йорк. Не сме се виждали очи в очи от шест месеца. Прегръщам я силно.

— Божке, я да ви видя косата! — Госпожица Скийтър сваля качулката си и разтърсва дългата си коса. — Прекрасна е — казвам искрено аз. Тя се усмихва срамежливо и оставя чантата на пода.

— На майка никак не й харесва.

Засмивам се, а после си поемам дълбоко въздух и се опитвам да се приготвя за лошите новини, които сигурно ще ми съобщи.

— От книжарниците искат още бройки от книгата, Ейбълийн. Госпожа Щайн се обади днес следобед — тя ме хваща за ръцете. — Ще пуснат нов тираж. Още пет хиляди бройки.

Аз само я зяпвам.

— Аз… дори не знаех, че може така — казвам аз и закривам уста с ръка. Книгата ни ще я има в пет хиляди къщи, ще стои в библиотеките им, на нощните шкафчета, по тоалетките!

— Ще получим още пари. Най-малко по още сто долара на човек. А и кой знае? Може по-нататък да има още.

Слагам ръка на сърцето си. Не съм похарчила и цент от шейсетте и един долара, а сега тя ми казва, че ще има и още?

— Има и още нещо — госпожица Скийтър поглежда надолу към чантата. — В петък ходих във вестника и напуснах работа. — Тя си поема дълбоко въздух. — И казах на господин Голдън, че според мен следващата госпожа Мърна трябва да си ти.

— Аз ли?

— Казах му, че през цялото време ти си ми давала отговорите. Той рече, че ще си помисли, а днес се обади и каза, че е съгласен, стига да не казваш на никого, че ти водиш рубриката от името на госпожа Мърна.

Тя изважда от червената чанта една тетрадка със синя платнена подвързия и ми я подава.

— Каза, че ще ти плаща колкото на мен — по десет долара на седмица.

Аз? Да работя във вестника на белите? Отивам на дивана, отварям тетрадката и виждам всички онези стари писма и статии. Госпожица Скийтър сяда до мен.

— Благодаря ви, госпожице Скийтър. За това и за всичко останало.

Тя се усмихва, поема си дълбоко въздух, все едно се опитва да не заплаче.

— Не мога да повярвам, че утре заминавате за Ню Йорк — казвам й аз.

— Всъщност първо ще отида в Чикаго. Само за една вечер. Искам да видя… гроба на Константин.

Кимвам:

— Това е хубаво.

— Майка ми показа некролога. Гробището е точно до града. А после на следващата сутрин заминавам за Ню Йорк.

— Да кажете на Константин, че Ейбълийн й праща поздрави.

Тя се засмива.

— Толкова съм притеснена. Преди не съм ходила нито в Чикаго, нито в Ню Йорк. Досега не съм се качвала в самолет.

За миг само седим и слушаме бурята. Спомням си колко неловко беше, когато госпожица Скийтър дойде у дома за пръв път. А сега имам чувството, че сме от едно семейство.

— Страх ли те е, Ейбълийн? — пита тя. — Страх ли те е какво може да се случи?

Обръщам се към нея, за да види очите ми.

— Добре съм.

— Понякога не знам дали си струваше. Ако нещо се случи с теб… как ще го преживея, като знам, че е станало заради мен? — Тя притиска очи с ръка, все едно не иска да гледа какво ще се случи.

Отивам в спалнята си и донасям пакета от преподобния Джоунс. Тя развива хартията и се взира в книгата, във всички онези имена, записани вътре.

— Щях да ви я изпратя в Ню Йорк, но ми се струва, че трябва да я получите сега.

— Не… разбирам. Това за мен ли е?

— Да, госпожо. — После й предавам съобщението на пастора, че сега тя е част от нашето семейство. — Помнете, че всеки един от тези подписи означава, че си е струвало. — Тя прочита благодарностите, кратките бележки, които са й написали, прокарва пръсти по мастилото. Очите й се насълзяват. — Струва ми се, че Константин щеше да е много горда с вас.

Госпожица Скийтър се усмихва и виждам колко е млада. След всичко онова, което написахме, и уморителните часове, прекарани в тревоги, не бях виждала момичето в нея от много, много дълго време.

— Сигурна ли си, че всичко ще е наред? Ако те оставя в тази…

— Заминавайте за Ню Йорк, госпожице Скийтър. Отидете и намерете мястото си в живота.

Тя се усмихва, примигва, за да сдържи сълзите си, и казва:

— Благодаря ти.

Същата вечер лежа в леглото и си мисля. Много се радвам за госпожица Скийтър. Тя започва живота си отначало. По слепоочията към ушите ми се стичат сълзи, като си помисля как върви по булевардите на онзи голям град, дето съм ги виждала по телевизията, с дългата си коса, развяваща се зад нея. На част от мен й се иска и аз да можех да започна нов живот. Статиите за чистенето, те са нещо ново. Но аз не съм млада. Животът ми почти свърши. Колкото повече се насилвам да заспя, толкова по-ясно ми става, че ще будувам почти цяла нощ. Все едно усещам как целият град бръмчи като кошер и говори за книгата. Как да заспи човек при цялото това жужене? Мисля си за Флора Лу, как, ако госпожа Хили не разправяше на хората, че книгата не е за Джаксън, госпожа Хестър щеше да я уволни. О, Мини, каква голяма добрина направи. Погрижи се за всички, освен за себе си. Иска ми се да можех да те защитя. Струва ми се, че прикритието на госпожа Хили виси на косъм. Всеки ден някой нов казва, че знае, че тя е изяла пая, а госпожа Хили просто се съпротивлява още по-ожесточено. За пръв път в живота си се чудя кой ще спечели тази битка. Преди щях без съмнение да заявя, че ще е госпожа Хили, но сега не знам. Този път госпожата може и да загуби.

Дремвам няколко часа преди зазоряване. Чудна работа, но когато се събуждам в шест часа, почти не се чувствам уморена. Обличам си чистата униформа, която изпрах във ваната снощи. В кухнята изпивам бавно чаша студена вода от чешмата. Изключвам лампата и тъкмо излизам през вратата, когато чувам телефонът да звъни. Божке, кой звъни толкова рано. Вдигам и чувам вой.

— Мини? Ти ли си? Какво…

— Снощи са уволнили Лирой! А когато Лирой ги питал защо, шефът му рекъл, че господин Уилям Холбрук му наредил. Холбрук рекъл да го уволнят заради жена му и Лирой се прибра, и се опита да ме убие с голи ръце! — Мини пухти задъхана в слушалката. — Изкара децата на двора, заключи ме в банята и рече, че ще подпали къщата с мен вътре!

Божке, започна се! Слагам ръка пред устата си, имам чувството, че пропадам в черна дупка, която сами сме си изкопали. От седмици гледам колко спокойно се държи Мини, а сега…

— Онази вещица — крещи Мини. — Той ще ме убие заради нея!

— Къде си сега, Мини, къде са децата?

— На бензиностанцията съм. Дотичах дотук боса! Децата са у съседите… — Тя пухти, хълца и стене.

— Октавия ще дойде да ни вземе. Рече, че веднага тръгва.

Октавия живее в Кантън, на двайсет минути северно от госпожа Силия.

— Мини, аз трябва да тръгвам…

— Не, моля те, не затваряй. Остани на телефона, докато тя пристигне.

— Добре ли си? Той нарани ли те?

— Не издържам повече, Ейбълийн. Не мога… — Мини се пречупва и започва да плаче.

За пръв път чувам подобни думи от устата на Мини. Поемам си дълбоко въздух, като знам какво трябва да направя. Думите са така ясни в главата ми и сега, докато стои боса и отчаяна на телефона на бензиностанцията, е единственият ми шанс тя наистина да ме послуша.

— Мини, чуй ме. Никога няма да загубиш работата си при госпожа Силия. Господин Джони сам ти го каза. А от книгата ще получим още пари. Госпожица Скийтър разбрала това снощи. Мини, чуй ме много ясно, вече няма нужда да се връщаш при Лирой.

Мини потиска хлипането си.

— Време е, Мини. Разбра ли ме? Ти си свободна.

Много бавно плачът на Мини започва да заглъхва. Докато накрая не спира окончателно. Ако не чувах как диша, щях да си помисля, че е затворила. „Моля те, Мини — казвам си наум. — Моля те, възползвай се от последната си възможност да се измъкнеш.“ Разтреперана, тя си поема дълбоко въздух.

— Чувам те, Ейбълийн.

— Нека дойда до бензиностанцията и да изчакам с теб. Ще се обадя на госпожа Лийфолт, че ще закъснея.

— Не — отвръща тя. — Сестра ми… ще дойде скоро. Ще останем при нея тази вечер.

— Мини, само за тази вечер или…

Тя изпуска дълга въздишка.

— Не, не мога. Достатъчно дълго търпях! — И чувам как Мини Джаксън постепенно си става старата Мини. Гласът й трепери, но тя заявява:

— Бог да му е на помощ на Лирой, защото не знае какво ще стане сега от Мини Джаксън. Сърцето ми прескача.

— Мини, не можеш да го убиеш. Тогава ще отидеш в затвора, точно както иска госпожа Хили.

Боже, каква страшна и дълга тишина следва.

— Няма да го убивам, Ейбълийн. Обещавам. Ще останем при Октавия, докато си намерим нова къща.

Въздъхвам облекчено.

— Тя пристигна — казва Мини. — Ще ти се обадя довечера.

Когато пристигам в къщата на госпожа Лийфолт, вътре цари пълна тишина. Сигурно малкото човече още спи. Мей Мобли е отишла на училище. Оставям чантата си в пералното помещение. Летящата врата към трапезарията е затворена, а в кухнята е хладно и тихо. Слагам кафето и казвам една молитва за Мини. Тя ще остане за известно време при Октавия. Разказа ми, че Октавия има големичка селска къща. Мини ще е по-близо до работата си, но пък децата ще са далеч от училище. Но важното е, че сега Мини ще е далеч от Лирой. Досега не я бях чувала да казва, че ще напусне Лирой, а Мини не повтаря нещо по два пъти. Ако ще прави нещо, го прави от първия път. Стоплям бутилка мляко за малкото човече и си поемам дълбоко въздух. Имам чувството, че денят ми вече е приключил, а е едва осем часът сутринта. Но още не чувствам умора. Не знам защо. Отварям летящата врата. И виждам госпожа Лийфолт и госпожа Хили да седят една до друга на масата в трапезарията с вперени в мен очи. За миг замръзвам, стиснала здраво бутилката с мляко. Госпожа Лийфолт още е с ролки на главата и по син халат. Но госпожа Хили се е наконтила със син кариран костюм. Онзи противен червен херпес още стои на устата й.

— Добро утро — казвам аз и тръгвам към спалнята. — Рос още спи — казва госпожа Хили. — Няма нужда да ходиш при него.

Спирам на място и поглеждам към госпожа Лийфолт, но тя се взира в Г-образната пукнатина на масата.

— Ейбълийн — казва госпожа Хили и облизва устни. — Когато вчера си върнала среброто, липсваха три прибора. Една сребърна вилица и две сребърни лъжици.

Поемам си дъх.

— Нека… отида да проверя в кухнята, може нещо да е останало тук. — Поглеждам към госпожа Лийфолт, за да видя какво ще ми каже, но тя не откъсва очи от пукнатината. Побиват ме студени тръпки.

— Много добре знаеш, че среброто не е в кухнята, Ейбълийн — казва госпожа Хили.

— Госпожо Лийфолт, проверихте ли леглото на Рос? Той прибира разни неща и ги пъха в…

Госпожа Хили изсумтява подигравателно:

— Чуваш ли я, Елизабет? Опитва се да обвини едно пеленаче.

Мислите ми препускат. Опитвам се да си спомня дали преброих приборите, преди да ги увия в плата. Струва ми се, че го направих. Божке, дано не се опитва да каже онова, което си мисля…

— Госпожо Лийфолт, проверихте ли в кухнята? В шкафа за приборите? Госпожо Лийфолт?

Но тя не ме поглежда и аз не знам какво да правя. Още не знам колко сериозна е тази работа. Може би не е заради среброто, може да е заради госпожа Лийфолт и Втора глава…

— Ейбълийн — казва госпожа Хили, — можеш да ми върнеш липсващите прибори днес или Елизабет ще повдигне обвинение.

Госпожа Лийфолт поглежда госпожа Хили и си поема шумно дъх, като че ли е изненадана. Чудя се чия е била идеята — и на двете или само на госпожа Хили?

— Не съм крала никакви сребърни прибори, госпожо Лийфолт — казвам и само като чувам думите, изречени на глас, ми иде да избягам.

Госпожа Лийфолт прошепва:

— Тя казва, че не ги е взела, Хили.

Госпожа Хили обаче се прави, че изобщо не я е чула. Поглежда ме с повдигнати вежди и заявява:

— В такъв случай трябва да те уведомя, че си уволнена, Ейбълийн — изсумтява госпожа Хили. — Ще се обадя в полицията. Там ме познават.

— Мааа-мооо — провиква се малкото човече от люлката си в спалнята.

Госпожа Лийфолт поглежда през рамо, после поглежда Хили, все едно не знае какво да прави. Предполагам, че чак сега се замисля какво ще е да няма прислужница.

— Ей-биии — вика малкото човече и се разплаква. — Ей-биии — обажда се още едно гласче и осъзнавам, че Мей Мобли си е вкъщи. Значи днес не е отишла на училище.

Притискам ръце до гърдите си. „Боже, моля те, не позволявай тя да види това. Не позволявай да чуе какво говори госпожа Хили за мен.“ В дъното на коридора се отваря врата и Мей Мобли се показва. Тя примигва и започва да кашля.

— Ейби, върлото боли.

— Аз… идвам ей сега, миличка.

Мей Мобли пак кашля силно и кашлицата й прилича на кучешки лай. Аз тръгвам по коридора, но госпожа Хили казва:

— Ейбълийн, да не си мръднала! Елизабет може сама да се погрижи за децата си.

Госпожа Лийфолт поглежда госпожа Хили, все едно иска да каже: „Наистина ли се налага?“ Но после става и се затътря по коридора. Вкарва Мей Мобли в стаята на малкото човече и затваря вратата. Сега оставам сама с госпожа Хили. Госпожа Хили се обляга на стола си и казва:

— Не понасям лъжци.

Завива ми се свят. Искам да седна.

— Не съм откраднала среброто, госпожо Хили.

— Не говоря за среброто — навежда се тя напред. Шепне със съскане, за да не я чуе госпожа Лийфолт. — Говоря за онова, което си написала за Елизабет. Тя няма представа, че Втора глава е за нея, а аз съм й твърде добра приятелка, за да й го кажа. И вероятно не мога да те вкарам в затвора за онова, което си написала, но мога да те вкарам в затвора за кражба.

Не искам да ходя в никакъв затвор. Не искам, само това ми минава през ум.

— А приятелката ти Мини? И нея я чака чудесна изненада. Ще се обадя на Джони Фут и ще му кажа да я уволни.

Стаята започва да се размазва пред очите ми. Поклащам глава и ръцете ми се свиват в юмруци.

— Много съм близка с Джони Фут. Той ще ме послуша…

— Госпожо Хили — казвам аз силно и отчетливо.

Тя млъква. Обзалагам се, че никой не е прекъсвал госпожа Хили поне от десет години. Казвам й:

— Не забравяйте, че знам нещо за вас.

Тя ме поглежда с присвити очи. Но не казва нищо.

— А доколкото знам, в затвора човек има страшно много време да пише писма! — Треперя. Дъхът ми гори. — Има време да напише писмо с истината за вас до всеки човек в Джаксън. Има много време, а хартията е безплатна.

— Никой няма да повярва на писанията ти, чернилко.

— Не знам. Разправят, че пиша доста добре.

Тя изплезва език и докосва с него херпеса си. После свежда очи. Преди да успее да каже каквото и да било, в дъното на коридора със замах се отваря врата. Мей Мобли тича по нощница и се спира пред мен. Тя хълца и плаче, а нослето й е червено като роза. Сигурно майка й е казала, че си тръгвам. „Боже — моля се наум, — дано не е повторила лъжата на госпожа Хили.“ Малката се хваща за полата ми и не ме пуска. Слагам ръка на челото й и усещам, че гори от температура.

— Миличка, трябва да се връщаш в леглото.

— Неее — вика тя. — Не тръгвай, Ейби.

Госпожа Лийфолт идва намръщена от спалнята с малкото човече на ръце.

— Ейбии! — провиква се то и се хили.

— Здравей… малко човече — прошепвам аз. Добре, че той не разбира какво става.

— Госпожо Лийфолт, нека я заведа в кухнята и да й дам лекарство. Има много висока температура.

Госпожа Лийфолт хвърля поглед към госпожа Хили, но госпожа Хили само си седи със скръстени ръце.

— Добре, отивай — казва госпожа Лийфолт. Хващам малката за горещата й ръчичка и я водя в кухнята.

Тя пак започва да кашля страшно и аз й давам аспирин и сироп за кашлица. Само от това, че е с мен, тя малко се успокоява, но по лицето й още се стичат сълзи. Слагам я да седне на шкафа и счуквам на прах едно розово хапче, смесвам го с малко ябълково сладко и й го давам в лъжица. Тя преглъща и виждам, че я боли. Погалвам я по косата. Онзи кичур, дето го отряза с ножицата за картон, е пораснал малко и стърчи право нагоре. Напоследък госпожа Лийфолт почти не я поглежда.

— Моля те, не си тръгвай, Ейби — разплаква се пак малката.

— Налага се, миличка.

— И в този миг се разплаквам и аз. Не искам да плача, защото така само ще я разстроя още повече, но не мога да се спра.

— Защо? Защо не искаш вече да ме виждаш? За друго момиченце ли ще се грижиш? — Челото й е сбърчено, както когато майка й й се кара.

Божке, имам чувството, че сърцето ми ще се пръсне от мъка.

— Не, миличка, не си тръгвам заради това. Не искам да те оставям, но… — Как да й обясня? Не мога да й кажа, че съм уволнена, не искам да обвинява майка си и да им влошавам още повече отношенията. — Време ми е да се пенсионирам. Ти си ми последното момиченце — казвам й аз, защото е истина, само дето не е по мое желание. Оставям я да си поплаче малко на гърдите ми, а после хващам лицето й с две ръце. Поемам си дълбоко въздух и й казвам и тя да направи така. — Миличка, трябва да запомниш всичко, което ти разказвах. Помниш какво ти казах, нали? Тя още плаче, но поне вече не хълца. — Да си бърша хубаво дупето, след като ходя по нужда? — Не, миличка, другото нещо. За това, каква си.

Поглеждам дълбоко в тъмнокафявите й очи и тя поглежда мен. Божке, очите й изглеждат толкова стари, все едно е живяла хиляда години. И кълна се, в тях виждам жената, в която ще се превърне. Надниквам в бъдещето. Ще бъде висока. Ще ходи гордо изправена. Ще има по-хубава прическа. И ще помни думите, които й повтарях. Когато порасне, ще ги помни. И тогава тя казва това, което исках да чуя:

— Ти си добра — казва малката. — Ти си умна. Ти си важна.

— Ох, Божке! — Притискам малкото й телце до себе си. Имам чувството, че тя току-що ми направи подарък. — Благодаря ти, миличка.

— Няма защо — отвръща тя, както съм я учила. Но после обляга глава на рамото ми и двете си поплакваме малко, докато госпожа Лийфолт не влиза в кухнята.

— Ейбълийн — казва госпожа Лийфолт тихичко.

— Госпожо Лийфолт, сигурна ли сте… че искате…

— Госпожа Хили влиза след нея и ме поглежда кръвнишки. Госпожа Лийфолт кимва гузно.

— Съжалявам, Ейбълийн. Хили, ако искаш… да бъдат повдигнати обвинения, ти го направи.

Госпожа Хили изсумтява, поглежда ме и заявява:

— Не си заслужава да си губя времето.

Госпожа Лийфолт въздъхва като че ли облекчено.

За миг очите ни се срещат и виждам, че госпожа Хили е права. Госпожа Лийфолт няма представа, че Втора глава е за нея. Даже и да се е досетила, никога не би признала, че това е тя.

Отблъсквам Мей Мобли много нежно и тя ме поглежда, а после поглежда майка си със сънен, трескав поглед. Изглежда така, сякаш се ужасява от следващите петнайсет години от живота си, но въздъхва, все едно е твърде уморена, за да мисли сега за това. Оставям я на земята, целувам я по челото, но тя пак протяга ръчички към мен. Налага се да се отдръпна назад. Отивам в пералното помещение и си взимам палтото и дамската чанта.

Излизам през задната врата и чувам страшния плач на Мей Мобли. Тръгвам по алеята и аз също се разплаквам, като се сетя колко ще ми липсва Мей Мобли, и се моля майка й да успее да й даде малко повече обич. Но в същото време се чувствам и свободна, като Мини. По-свободна от госпожа Лийфолт, която е толкова ограничена, че дори не разпознава себе си в книгата. И по-свободна от госпожа Хили. Тази жена ще прекара остатъка от живота си в опити да убеди хората, че не е изяла пая. Замислям се за Юл Мей в затвора. Защото госпожа Хили също е в затвор, само че с доживотна присъда. Вървя по горещия тротоар в осем и половина сутринта и се чудя какво ще правя през останалата част от деня. През остатъка от живота си. Треперя и плача, и една бяла дама се мръщи, когато се разминаваме. От вестника ще ми плащат по десет долара на седмица, разполагам с парите от книгата и ще получа още малко от нея. Но това няма да ми стигне до края на живота. Повече няма да мога да си намеря работа като прислужница, не и след като госпожа Лийфолт и госпожа Хили ме нарекоха крадла. Мей Мобли беше последното ми бяло дете. А тъкмо си купих нова униформа. Слънцето свети ярко, но не присвивам очи. Заставам на автобусната спирка, както правя от близо четирийсет години. След трийсет минути целият ми живот… ще свърши. Може би трябва да продължа да пиша, не само във вестника, но и други неща — за хората, които познавам, и за нещата, които съм виждала и преживяла. Може би не съм твърде стара за ново начало, мисля си аз и се смея през сълзи.

Нима едва снощи не си мислех, че вече няма да ми се случи нищо ново?!

Благодарности

Благодаря на Ейми Айнхорн, моята редакторка, без която производителите на залепящи се бележки щяха да фалират. Ейми, ти си толкова мъдра. Имах невероятния късмет да работя с теб.

Благодаря на: моя агент Сюзън Реймър, заради риска, който пое и търпението, което прояви към мен; на Александра Шели за усърдната редакторска намеса и добрите й съвети; на прекрасните писатели от групата на улица „Джейн“; на Рут Стокет, Тейт Тейлър, Брансън Грийн, Лора Фут, Октавия Спенсър, Никол Лав и Джъстин Стори, че прочетоха ръкописа и се посмяха дори на онези части, които не бяха смешни.

Благодаря на дядо, Сам, Барбара и Робърт Стокет, че ми помогнаха да си спомня старите времена в Джаксън.

Благодаря искрено и на Кийт Роджърс и скъпата ми Лайла за всичко.

Благодаря на всички от „Пътнам“ за ентусиазма и усърдната им работа.

Позволих си някои исторически неточности, като използвах песента „Времената се променят“, макар тя да излиза чак през 1964 г., и галетата марка „Шейк ’н Бейк“, която е пусната на пазара чак през 1965 г. Законите на Джим Кроу, които присъстват в книгата, са съкратена извадка от действителни закони, които са били в сила по различно време в Южните щати.

Изказвам благодарност на Дориан Хейстингс и Елизабет Уагнър, невероятно старателните коректори, които ми посочиха тези несъответствия и ми помогнаха да поправя много други.

Благодаря на Сюзън Тъкър, автор на книгата „Спомени на жените от Юга“, чиито прекрасни разкази за бита и белите работодатели ме върнаха в отдавна отминали времена.

И накрая искам да благодаря с малко закъснение на Демитри Маклорн, която е изнесла всички ни от болницата, увити в бебешки одеяла, и посвети целия си живот да ни храни, гледа, обича и слава Богу, да ни прощава.

Твърде малко, твърде късно…

Катрин Стокет за себе си

Прислужницата ни Демитри казваше, че да береш памук в разгара на лятото в Мисисипи, е най-ужасното занимание, ако не се брои брането на бамя — друго бодливо, нискорастящо растение. Демитри ни разказваше всякакви истории за времената, когато е брала памук като момиче. Смееше се и ни размахваше предупредително пръст, като че ли ужасите, свързани с тази дейност, може да застигнат богатите бели деца също като цигарите или алкохола.

— Дни наред берях ли, берях. А когато погледнах кожата си, тя беше цялата в мехури. Показах ги на мама. Дотогава никой не беше виждал чернокож със слънчево изгаряне. Това се случваше само на белите! Бях твърде малка, за да разбера, че нещата, които ни разказва, никак не са смешни.

Демитри се родила в Лампкин, Мисисипи, през 1927 г. Дошла на бял свят през ужасна година, точно преди началото на Голямата депресия. Тъкмо навреме, за да разбере какво е да си бедна чернокожа жена в изполичарска ферма. Демитри започнала работа като готвачка и чистачка при семейството ми, когато била на двайсет и осем години. Тогава баща ми бил на четиринайсет, а чичо ми на седем. Демитри беше набита, с тъмна кожа, и по онова време била вече омъжена за един зъл пияница на име Клайд. Тя не ми отговаряше, когато я питах за него. Но като изключим Клайд, ни разказваше разни истории по цял ден.

Господи, колко обичах да си говоря с Демитри! След училище сядах с нея в кухнята на баба, слушах историите й и я гледах как приготвя торти и пържи пиле. Тя беше невероятна готвачка. Хората разказваха надълго и нашироко какво са яли, когато са били на гости у баба ми. Когато човек вкусеше от карамелената торта на Демитри, имаше чувството, че някой нежно го прегръща.

Но на мен и по-големите ми брат и сестра не ни беше позволено да безпокоим Демитри по време на обедната й почивка. Баба ни казваше: „Оставете я малко на мира, оставете я да се нахрани, сега си почива“, а аз заставах на прага на кухнята, нетърпелива пак да отида при нея.

Баба искаше Демитри да си почине, за да може да довърши работата си, да не говорим, че белите не сядаха на маса, на която се храни чернокож. Правилата за отношенията между бели и черни бяха нормална част от живота. Спомням си, че като малка, когато видех чернокожите в техния квартал, дори когато бяха хубаво облечени или заможни, изпитвах съжаление към тях. Сега го признавам с голям срам.

Обаче не изпитвах съжаление към Демитри. В продължение на няколко години си мислех какъв късмет има тя, че е при нас. Сигурна работа в хубава къща, да чисти на добри бели християни. А и тъй като Демитри нямаше собствени деца, имахме чувството, че запълваме някаква празнина в живота й. Ако някой я питаше колко деца има, тя вдигаше три пръста. Имаше предвид сестра ми Сюзън, брат ми Роб и мен. Брат ми и сестра ми не са съгласни с мен, но аз бях по-близка с Демитри от тях. Никой не ми се караше, когато тя беше наблизо. „Ти си красива. Ти си красиво момиче“ — казваше ми тя, макара да не бях никак красива. Носех очила и имах права като клечки кафява коса. Изпитвах упорито отвращение към банята.

Майка ми често пътуваше извън града. На Сюзън и Роб им беше досадно все да се мъкна с тях и аз се чувствах пренебрегната. Демитри знаеше това, хващаше ме за ръка и ми казваше, че всичко ми е наред.

Родителите ми се разведоха, когато бях на шест години. Тогава Демитри стана още по-важна за мен. Когато майка ми беше на някое от честите си пътувания, татко ни настаняваше в мотела си и довеждаше Демитри да ни гледа. Толкова плачех за майка си на рамото на Демитри, че вдигах температура. По това време брат ми и сестра ми, така да се каже, бяха надраснали нуждата да се въртят непрекъснато покрай Демитри. Седяха в мезонета на мотела и играеха на покер със сламки, заедно със служителите от рецепцията. Помня как ги гледах и им завиждах, че са по-големи.

Веднъж си помислих: „Вече не съм бебе. Не е нужно да стоя непрекъснато при Демитри, докато другите играят покер.“ И се включих в играта, но разбира се, изгубих всичките си сламки за около пет минути. После се върнах ядосана в скута на Демитри и продължих да гледам другите отстрани. Само след минута вече бях облегнала чело на меката й шия, а тя започна да ме люлее, все едно сме в лодка.

— Тук ти е мястото. Тук, при мен — каза тя и ме потупа по пламналото краче. Ръцете й винаги бяха студени.

Гледах как брат ми и сестра ми играят карти, без да тъгуват много, че майка пак я няма. Наистина мястото ми беше там. Заради лошите отзиви за Мисисипи във филмите, по вестниците, по телевизията, ние, жителите на щата, сме винаги нащрек и се защитаваме ожесточено. Изпълват ни и гордост, и срам, но най-вече гордост. И въпреки това аз напуснах Мисисипи. Преместих се в Ню Йорк, когато бях на двайсет и четири години. Научих, че първият въпрос, който ти задават в този забързан многолюден град, е: „Откъде си?“, а аз отвръщах: „От Мисисипи“ и чаках. На онези, които се усмихваха и казваха: „Чувал съм, че там е хубаво“, отвръщах: „Родният ми град е на трето място в страната по убийства, свързани с членове на банди.“ А на другите, които ми отговаряха: „Боже, сигурно си много доволна, че си се измъкнала от там?“, се сопвах: „Ти пък какво знаеш, там е прекрасно“.

Веднъж на купон на покрива на една сграда пиян мъж, който имаше вид на човек, израснал в околностите на Ню Йорк, ме попита откъде съм и аз му отговорих, че съм от Мисисипи. Той отвърна с подигравателна усмивка: „Много съжалявам.“ Притиснах крака му с токчето си и през следващите десет минути му изнесох лекция за родните места на Уилям Фокнър, Юдора Уелти, Тенеси Уилямс, Елвис Пресли, Би Би Кинг, Опра Уинфри, Джим Хенсън, Фейт Хил, Джеймс Ърл Джоунс и Крейг Клеърборн, критик и редактор на кулинарната рубрика на „Ню Йорк Таймс“. Уведомих го, че в Мисисипи са извършени първите трансплантации на бял дроб и сърце и че основата на американската правна система е разработена в университета на щата. Тъгувах за дома и само чаках да ми падне някой като него. Не се държах много възпитано и като дама, а горкият човек избяга смутено и изглеждаше притеснен до края на купона. Но не можах да се сдържа. Мисисипи е като моя родна майка. Мога да се оплаквам колкото искам от щата, но опазил Бог някой друг да каже лоша дума за него, освен ако също не е родом от там.

Написах „Слугинята“ в Ню Йорк и ми се струва, че така ми беше по-лесно, отколкото ако живеех в Мисисипи, където се развива действието. Разстоянието помага да видиш събитията по-ясно. В центъра на шумния и забързан град за мен беше истинско облекчение да се потопя бавно в спомените си. „Слугинята“ е художествена измислица. Но въпреки това, докато пишех книгата, непрекъснато се чудех какво ще каже семейството ми за нея и какво би си помислила Демитри, макар отдавна да беше починала. Често се страхувах, че прекрачвам сериозна граница, като пиша от името на чернокожи. Притеснявах се, че няма да успея да опиша правилно взаимоотношенията, които изиграха толкова важна роля в живота ми, тази любяща връзка, която е превърната в толкова грозен стереотип в американската история и литература.

С признателност прочетох наградената с „Пулицър“ статия на Хауъл Рейнс „Дарът на Грейди“:

„За един писател от Юга няма по-коварна тема от обичта между чернокож и бял във времената на неравенство по време на сегрегацията. Защото измамата, върху която се гради едно общество, прави всяка емоция подозрителна и няма как да разберем дали чувствата на тези двама души са били искрени или проява на съжаление и прагматизъм.“

След като прочетох този откъс, си помислих: „Как е успял да се изрази така кратко и ясно?“ Чудех се как точно да подходя към тази деликатна тема и имах чувството, че тя непрекъснато ми се изплъзва от ръцете като мокра риба. А господин Рейнс беше успял да каже всичко точно само с няколко изречения. Зарадвах се, като разбрах, че има и други, които си блъскат главата по този въпрос. Също както отношението ми към Мисисипи, така и чувствата ми към „Слугинята“ са доста противоречиви. Притеснявам се, че вероятно съм прекалила по отношение на границите между черните и белите жени. Като малка ме учеха да не повдигам подобни неудобни въпроси, защото е невъзпитано и неловко да се говори за това, а и те може да ни чуят. Притеснявам се, че може би съм казала твърде малко. Не само защото много чернокожи жени, прислужващи на бели в Мисисипи, са имали много по-тежък живот, но и защото е съществувала и много по-голяма обич между белите семейства и чернокожата прислуга, отколкото имах сили и време да опиша.

Но в едно съм сигурна: не ми и минава през ум, че знам как са се чувствали чернокожите жени в Мисисипи, особено през 60-те години. Струва ми се, че една бяла жена, която подписва чека със заплатата на чернокожа, никога няма да проумее напълно това. Но най-важното за нас като хора е да се опитаме да го разберем. В книгата има една мисъл, която е изключително ценна: Не беше ли това смисълът на книгата? Жените да разберат, че всички сме хора. Не сме толкова различни. Не и колкото си мислех преди. Убедена съм, че никой от семейството ми не е питал Демитри какво е да си чернокож в Мисисипи и да работиш при бяло семейство. Никога не ни е хрумвало да зададем този въпрос. Все пак това беше част от ежедневието, а не въпрос, върху който да се замисляме. От много време съжалявам, че тогава не съм била достатъчно голяма и разумна, за да задам този въпрос на Демитри. Тя почина, когато бях на шестнайсет години. Оттогава се опитвам да си представя какво ли щеше да ми отговори тя. И затова написах тази книга…

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.